22 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEQ1DAE. III. 



efter ett par dagar. Måhända är det nödvändigt för ägget att upptaga näring genom 

 den i spindelns hud instuckna äggpolen. 



16. På samma plats som n:o 12 sågs 15 /s en unguicularis inbära en thomisid 

 i sin håla och stänga på vanligt sätt. Kort därefter upptäcktes den af en kring- 

 ströfvande campestris, som genast började gräfva sig ner, stannade nere i 3 minuter 

 och därefter stängde och fortsatte sitt kringströfvande. Hålan uppgräfdes genast. 

 Thomisiden bar campestris-ägget i den under n:o 1 omtalade ställningen. 



17. Samma dag besöktes det under n:o 2 omtalade sandfältet. Redan vid 

 ankomsten dit träffades 2 unguicularis, som släpade hvar sin nyfångade spindel till 

 närheten af en nästan bar sandfläck, där de gömde sina byten på omkring lVs meters 

 afstånd från hvarandra. Båda hade fångat thomisider, den ena den på sandmarken 

 vanligaste, grågula arten, Xysticus cristatus, den andra en stor mörkbrun Xysticus 

 erraticus, ett riktigt praktexemplar. Ägaren till den senare tycktes också vederbör- 

 ligen uppskatta sin lycka, ty sedan han upphängt spindeln i ett bladveck, tycktes 

 han ha svårt att slita sig ifrån den. Han nöjde sig icke blott med de vanliga orien- 

 teringsslagen, utan bokstafligen lekte med den såsom katten med råttan, med den 

 skillnad att, som spindeln var orörlig, det var unguicularis själf, som växelvis sprang 

 bort några steg och åter klättrade upp för att liksom smekande beröra sitt byte och 

 ånyo öfvertyga sig om dess verklighet. Allt detta upprepadt mycket oftare och med 

 lifligare rörelser än eljes vid orienteringen plägar förekomma. Sökandet efter plats 

 för håla blef en mycket långvarig process, enär myror funnos i stor mängd på den 

 sandiga fläcken, som uppstått just på det sätt, att myrorna uppburit sand ur sina gångar 

 och spridt den på marken. Denna var alldeles underminerad af myrgångarna, och 

 då steklarna börjat gräfva på en plats, infann sig inom kort en eller annan myra 

 (Lasius niger) och förjagade dem med största lätthet, oaktadt deras mångdubbelt 

 ansenligare storlek. Slutligen lyckades den ena unguicularis, ägaren till den oansen- 

 ligare spindeln, i kanten af sandområdet finna en någotsånär för myror fredad plats, 

 där verkligen en håla kom till stånd. Den andra stekeln hade mera otur, ty när 

 han ändtligen efter bortåt två timmar i motsatta kanten af området fått en håla i 

 det närmaste färdig, öfversvämmades den af myror och blef oanvändbar. Den förre 

 däremot hämtade sin spindel och bar in den i sin färdiga håla. Redan under gräf- 

 ningen af denna hade två campestris infunnit sig på platsen och med synbart intresse 

 närmat sig den gräf vande, som dock jagade bort dem. Under hålans stängning 

 ökades deras intresse, men också ägarens förbittring, då någon campestris närmade 

 sig. Han tuktade de smygande parasiterna så grundligt, att de sedermera ej vågade 

 komma närmare än ett tiotal cm. Men äfven på detta afstånd kunde unguicularis 

 se dem, rusade dit och förföljde dem, äfven om de ej tycktes ha för afsikt att närma 

 sig, utan endast sökande gingo omkring på sandfläcken. I själfva verket tycktes 

 det mottagande de rönt ha betagit dem lusten att äfventyra ett nytt försök. En af 

 dem upptäckte under tiden på sandfläcken en annan unguicularis-hkla,, i hvilken han 

 gräfde sig ner och som han efter några minuter åter sågs omsorgsfullt stänga. Emeller- 

 tid hade misstänksamheten hos den stängande unguicularis blifvit så uppjagad, att 

 han, långt efter det stängningen var fullt afslutad, bevakade omgifningen, växelvis 



