24 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



täckte han den ined sand. Fastän den togs upp och lades öfver ingången, så att stekeln 

 måste tränga den åt sidan för att komma ut, fäste lian ej mer afseende vid den än 

 vid den uppgräfda sanden. Han var så uteslutande upptagen af reflexen gräfva, att 

 han därunder ej var mottaglig för svagare intryck. Han skyndade bort och sökte 

 spindeln på sin förra plats så länge, att jag, för att åter spara tid, måste lägga den 

 tillbaka på gömstället i bladvecket. 



Den först omtalade unguicularis var sålunda mindre behärskad af sin reflex- 

 verksamhet än den sistnämnde, hvarvid dock bör framhållas, att ingendera fäste 

 afseende vid spindeln förr än gräfningen var afslutad. Sedan han stängt sin håla, 

 släpptes en nyss infångad campestris dit, gräfde sig ner och kom upp för att stänga 

 efter omkring 5 minuter. Det visade sig sedermera, att han anbragt sitt ägg på 

 spindeln och aflägsnat unguicularis-'ågget. Ägget kläcktes efter 4 dagar. 2 /a hade 

 larven förtärt hela spindeln, utom chelicererna och två af benen. Samma dag vidtog 

 den förberedelsen till kokongspinningen, som var afslutad följande dag. Till färgen 

 var kokongen ljusbrun. Med sin smalända var den, som vanligt, fästad vid glas- 

 rörets vägg. 



21. Samma dag sågs en unguicularis göra många försök att gräfva håla på en 

 tämligen brant sluttande älfnipa af ren sand. Den hade redan fått en till utseendet 

 präktig gång färdig, men öfvergaf den för att försöka på flera ställen i grannskapet. 

 Den öfvergifna hålan gick vinkelrätt mot den sluttande sandytan till ett djup af 

 omkring 5 cm., ett ovanligt djup för en unguicular /s-håla. Skälet till att den öfver- 

 gaf s var kanske, att stekeln vid detta djup ännu ej nått den fuktiga undersanden. 

 Efter vidlyftigt och långvarigt kringströf vande återvände stekeln till sin förra gräfnings- 

 plats, gjorde flera försök att fortsätta i de där påbörjade hålorna, men af stod genast. 

 Slutligen började han gräfva en ny helt nära den första, och denna gång tycktes 

 platsen vara lyckligt vald, ty denna håla gräfdes färdig utan andra afbrott än för 

 besök hos spindeln, en Xysticus cristatus, som låg ett stycke längre ned på sand- 

 sluttningen. Då stekeln hämtade spindeln för att släpa honom upp för sluttningen, 

 hade han i början godt fotfäste på en ur sanden uppstickande stubbe, men då han 

 därifrån skulle fortsätta på sanden, kom öfvergången så oförberedt, att han tappade 

 spindeln, som med stark fart rullade ner en hel meter. Stekeln gick utan tvekan 

 rakt ner för sluttningen för att söka det försvunna bytet, men han rörde sig så 

 långsamt och föreföll så uttröttad af all sin gräfning, att jag sökte hjälpa honom 

 genom att med pincetten räcka fram spindeln. Han grep den under några tecken 

 till rädsla, då den hölls fram på omkring 4 cm. af stånd, och fallet är ett nytt bevis 

 för verklig syn hos steklarna, likartadt med det jag på annat ställe anfört, 1 då 

 Psammophila på samma sätt griper med pincetten framräckta gruskorn. Då han vid 

 den förnyade uppsläpningen nått samma svåra del af vägen, förlorade han ånyo fot- 

 fästet, men släppte denna gång ej spindeln, utan rullade tillsammans med den ned 

 lika långt som förut. Hans trötthet tycktes ha tilltagit ännu mera, och han kröp 

 in under en barkflisa, där han satt länge orörlig, fastän jag höll fram spindeln ända 



1 1909, sid. 40. 



