KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. TST:0 12. 27 



och där genom ras uppstått, flögo små Crossocerus Wesmaeli i sin pendlande flykt, 

 innan de fördjupade sig i de knappt skönjbara ingångarna till sina hålor. En folkrik 

 koloni af den öf verallt i niporna vanliga C olletes succincta var spridd öf ver sluttningen. 

 På dessa bi a parasiterande Epeolus-arter flögo sökande omkring bland ingångarna 

 till deras hålor. En och annan Nomada strök fram öfver platsen. En Megachile 

 willughbiella och en Anthidium manicatum sågos sysselsatta med sin bobyggnad. 

 Bombylius minor samt Argyramoeba-arter och andra anthracider sväfvade fram ut- 

 efter sluttningen för att på lämpliga ställen anbringa sina ägg i sanden. Läggas 

 härtill myrlejongropar, kringstrykande stackmyror och en ansenlig mängd flugor 

 af skilda grupper, så har det mest i ögonen fallande djurlifvet på platsen blifvit 

 omnämndt. 



Man skulle möjligen vara benägen att vänta, att bland en så rikhaltig samling 

 af djurarter, hopade inom det ganska begränsade området af högst 10 kvadratmeter, 

 studiet af deras lefnadsförhållanden skulle bli synnerligen bekvämt och lätt. Men 

 förutom svårigheten att koncentrera uppmärksamheten på någon enstaka detalj i 

 detta virrvarr, en svårighet, som dock lätt nog efter någon öfning kan öfver vinnas, 

 är det en annan svårighet för en ostörd iakttagelse, som härrör från djurens täta sam- 

 boende, nämligen den störande inverkan de utöfva på hvarandras verksamhet. Det 

 gäller här icke blott de högst naturliga yttringarna af afundsjuka mellan djur, hvilkas 

 intressen lätt kunna komma i konflikt med hvarandra, och hvilka därigenom motv r erka 

 hvarandras sträfvanden. Sådana intressekonflikter äro naturligtvås mycket vanliga, 

 äfven mellan individer af samma art, och synnerligen intressanta att iakttaga. De 

 äro lätta att förstå, då man känner de särskilda arternas lefnadsvanor och vet, på 

 hvilka mål deras instinkter äro inriktade. De afse ändå alltid ytterst betryggandet 

 af de särskilda arternas bestånd, och den reflektoriska karaktären i de däri inblandade 

 individernas handlingar framträder mer eller mindre tydligt. Men man får där också 

 mycket ofta bevittna handlingar, hvilka i sin nyckfullhet och sin fullständiga saknad 

 af någon utilitetssynpunkt äga ett omisskännligt psykiskt drag, handlingar, för hvilka 

 knappast något annat motiv kan skönjas än den rena skadelystnaden. Man har t. 

 ex. länge iakttagit en Pompilus, som efter långvarig tvekan om val af plats ändtligen 

 kommit i gång med gräfning, af hvilken man hoppas få se ett snart resultat. En 

 spy fluga, som länge suttit och solat sig på sanden bredvid, flyger plötsligt upp och 

 ger i förbifarten den gräfvande en så kraftig törn, att han förskräckt öfverger sitt 

 arbete och ej på länge åter vågar visa sig på platsen. En Oxybelus, livars enda 

 sträfvan borde gå ut på att fånga flugor, ser en Priocnemis mödosamt släpa sin spindel 

 i den lösa sanden. I ett häftigt flyktkast stöter han till stekeln, så att denne tappar 

 sin börda, som rullar utför sluttningen. Äfven insektvärlden har sina apacher. En 

 Ceropales, i hvars intresse det dock borde ligga att ej hindra de öfriga pompili derna i 

 deras arbeten, trakasserar dem ofta ändamålslöst och fördröjer därigenom sina egna 

 utsikter till äggläggning. Den organiska naturen är ej alltid den oklanderligt funge- 

 rande maskin, som man ofta föreställer sig. Djuren handla ej alltid i artens intresse. 

 Inom den högre djurvärlden gör sig en oberäknelig faktor, ett visst temperament, ej 

 sällan gällande på bekostnad af ändamålsenligheten. 



