KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAB. BAND 45. N:0 12. 29 



yta föregående år varit belagd med barrträdsaffall eller af annat skäl lättare att 

 färdas på. 



Så beskaffade voro de omgifningar, i hvilka Pompilus aculeatus vistades. Denna 

 art rörde sig på samma boplats, där fiunipennis och rufipes ständigt sågos sysselsatta 

 med gräfning. Själf var aculeatus en ifrig gräfvare, och jag tog i början för gifvet, 

 att den hade sitt byte doldt vid nipans öfre kant och blott afvaktade sin hålas full- 

 bordande för att hämta det. Fast jag aldrig såg denna art bära några spindlar, hop- 

 pades jag dock under sommarens lopp genom flitiga besök vid nipan få tillfälle att 

 lära känna, hvilka arter den plägar utse till sitt rof. Fram i juli började tillgången 

 på jaktbyten tryta för både jumipennis och rufipes, men ännu sågos de lika flitigt 

 sysselsatta med att dagligen gräfva nya hålor, som om de haft några spindlar 

 att magasinera. Och ännu alltjämt var aculeatus med sina väldiga gräfborst lika 

 outtröttlig att gräfva, så att den lösa sanden kastades i en oafbruten skur bakom 

 honom. 



Det var vid denna tid, som jag först kom det parasitiska lefnadssättet för 

 Pompilus campestris på spåren, och en misstanke började uppstå, att det kunde för- 

 hålla sig på liknande sätt med den närbesläktade aculeatus. Minst en, men vanligen 

 två timmar af hvarje solskensdag anslogos under sommarens återstående del till iakt- 

 tagelser på denna stekel vid nipan. Ovanligt solvarma dagar befunnos snart olämp- 

 liga härtill. Nipans djurlif var då som utdödt. Den åt söder vettande sluttningen 

 blef då så genomglödgad af solstrålarna, och sanden så brännande het, att det bl ef 

 outhärdligt äfven för insekternas värmeälskande skaror. Endast den mera bofasta 

 Colletes måste trotsa hettan; alla vagabonderande arter voro försvunna och hade sökt 

 skugga. Jag har i slutet af kap. om Nysson maculatus framhållit solljusets oumbär- 

 lighet för vissa steklars verksamhet. Men för stark solhetta, som ej mildras af någon 

 vind, är lika ogynnsam som mulen himmel och låg temperatur för vårt klimats steklar 

 och, som jag tror, för de flesta af våra insekter. 



Emellertid voro de för iakttagelser gynnsamma dagarna tillräckligt många för 

 att öfvertyga mig om att aculeatus aldrig fångar några spindlar. Det skulle åtmin- 

 stone, om den verkligen gjort det, vara synnerligen märkvärdigt, att jag, efter så 

 långvarigt och ihållande öfvervakande, aldrig lyckats ertappa den med något byte. 

 På Öland, där jag träffade denna art på flygsandskullar sommaren 1905, såg jag den 

 ej heller bära några spindlar. Men hvad åsyftar han då med sin ständiga gräfning? 

 Denna gräfning hade en annan karaktär än den, med hvilken fumipennis och rufipes 

 voro sysselsatta. Medan dessa senare steklar gräfde med uthållighet på samma plats, 

 till dess det lyckades dem få en icke sammanrasande håla till stånd, gick aculeatus 

 annorlunda till väga. Han började gräfva i den lösa sanden, men då denna helt 

 snart rasade ner, flyttade sig stekeln helt litet åt sidan för att fortsätta där, så länge 

 det gick, och därefter ånyo börja på en närbelägen fläck. Sällan kom han ner i det 

 sammanhängande sandlagret under ytsanden, och det såg ej heller ut som om han 

 haft för afsikt att gräfva sig ett bo. Han tycktes i stället söka något under sandens 

 yta befintligt och måste för att anträffa detta försöka gräfva på många olika punkter. 

 Så går en parasit till väga. Så gör t. ex. Pompilus campestris, då han söker ungui- 



