KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. N:0 12. 31 



vägagående den första och enda gången jag hade tillfälle att se den på denna plats 

 var detsamma, som i det föregående beskrifvits för de båda förstnämnda för parasitism 

 misstänkta arterna. Den gick omkring på de delar af nipan, där under hela före- 

 gående delen af sommaren fumipennis och rufipes setts syssla med sina ständiga gräf- 

 ningar. Här och där gjorde den kortvariga gräfningsförsök; på ett ställe däremot 

 gräfde den med uthållighet, fastän sanden oupphörligt rasade. Då jag ej hade tid 

 att afbida det, af långvarig erfarenhet med aculeatus att döma, högst tvifvelaktiga 

 resultatet och dessutom trodde, att stekeln i fråga var pectinipes, hvilken han mycket 

 liknar, infångades han och visade sig vid undersökningen vara en typisk proximus. 

 Då jag undanskaffade den lösa sanden, i hvilken stekeln hade gräft, träffades i det 

 sammanhängande sandlagret därunder en gammal Pompilus-ce\l, innehållande en tom 

 Pompilus-kokong, förmodligen af rufipes. Såsom förut framhållits, rådde vid denna 

 nipa under sommarens senare del total brist på spindlar, hvarför livarken fumipennis 

 eller rufipes kunde anlägga några nya celler, fastän de, särskildt den senare, höllo ut 

 på platsen ännu i slutet af augusti. Proximus hade tydligen förnimmelse af den 

 gamla, minst 4 cm. under sandens yta liggande cellen, livars innehåll af en tom kokong 

 dock väl endast kunnat sprida en mycket obetydlig lukt. I alla händelser faller 

 genom detta stekelns handlingssätt på honom en misstanke för parasitism af samma 

 art, som i det föregående blifvit klart ådagalagd för campestris, ett slag af parasitism, 

 som sålunda antagligen är gemensamt för de morf ologiskt närbesläktade arterna af 

 den grupp inom släktet Pompilus, som skulle kunna betecknas som pectinipes-gruppen. 

 Det kan därvid erinras, att samtliga de till denna grupp hörande arterna äro utrus- 

 tade med kortare och tjockare antenner än de närbesläktade, icke parasitiska arternas, 

 och att, såsom utförligare framhållits i det följande under Nysson bidens, de flesta noto- 

 riska parasiterna bland aculeaterna på samma sätt visa sig ha kortare och tjockare 

 antenner än de närstående arter, hos hviJka de parasitera. 



I sina »Biologische Aphorismen» lämnar Verhoeff 1 följande märkliga med- 

 delande: »Von grossem Interesse erschien mir die Feststellung, dass Pompilus sericeus 

 Dlb. Parasit von Agenia carbonaria ist. Dass sericeus Dlb. als ektoparasitische Larve 

 an einer Spinne saugte und in diesem Zustande mit einer solclien Spinne von einer 

 Agenia eingetragen sei, wäre nicht unmöglich, aber wohl sehr unwahrscheinlich. 

 Immerhin möchte ich auf eine solche Eventualität aufmerksam gemacht haben. Den 

 zierlichen Cocon des Poinpilus sericeus Dlb. fand ich im Neste der Agenia carbonaria, 

 aus welchem Imagines erschienen: Agenia carbonaria 17 /ö $, 18 /s $, J8 /ö $, Pompilus 

 sericeus Dlb. 20 /r. J\» 



Då Verhoeff säger, att sericeus-kokongen fanns i boet af Pseudagenia {Agenia) 

 carbonaria, kan väl därmed knappast menas något annat, än att denna kokong var 

 innesluten i Pseudagenias lercell. Det vore naturligtvis ej otänkbart, att sericeus, 

 innan locket blifvit muradt öfver cellen, kunnat gå in i densamma och utbyta Pseuda- 

 genias ägg mot sitt eget, på samma sätt som campestris förfar i unguicularis-hoet. 

 Men i betraktande däraf att Ferton 2 sett sericeus själf gräfva håla och dit inbära 



1 1891, sid. 37. 



2 1897, sid. 17. 



