KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. NIO 12. 33 



Nysson maculatus Fabr. 



Lefnadsvanorna hos släktet Nysson ha länge stått som en olöst gåta, och det 

 är endast gissningsvis som författarna uttalat sig därom. Shuckard 1 är böjd för 

 att anse Nysson interruptus Fabr. lefva parasitiskt, hiifvudsakligen därför att han ej 

 sett den med något byte. Han gissar, att den skulle parasitera hos någon Odynerus- 

 art. Han har fångat honan, då hon gick ner i hålor i sanden. Hanarna uppehöllo 

 sig på buskar. Nysson dimidiatus har han fångat i sällskap med Harpactes tumidus 

 Panz. De flesta författare, som sedermera uttalat sig i ämnet, hålla, utan att anföra 

 något särskildt skäl, för sannolikt, att släktet skulle lefva parasitiskt, en åsikt som 

 dock ej delas af detta släktes monograf Handlirsch. 2 Först Ferton 3 kan meddela 

 några på egna iakttagelser hvilande fakta till bestyrkande af det parasitiska lefnads- 

 sättet. Han hade vid Bonifacio på Corsika tillfälle att iakttaga den äfven hos oss 

 förekommande Nysson dimidiatus Jur., som han ofta såg intränga i bon tillhörande 

 den sydeuropeiska Gorytes (Harpactes) elegans Lep. Denna sistnämnda gräfver långa 

 gångar, föga djupt i sandig mark, insamlar däri stritar, både imagines och nymfer, 

 och döljer, för hvarje gång han aflägsnar sig ur boet, ingången med ett ytterst obe- 

 tydligt lager af sand. Detta tillvägagående är detsamma, som användes af vår Har- 

 pactes tumidus, hvilken elegans äfven till det yttre liknar. På samma sätt såg Ferton 

 Nysson efter sitt besök i elegans-boet krafsa litet sand in i öppningen. Förgäfves upp- 

 gräfde han boen för att söka något af Nysson lagdt ägg. Dels var det ytterst svårt 

 att mellan växtrötterna följa gången ända fram till cellen, dels var denna, i de fall 

 då den anträffades, enligt Ferton's åsikt ej fullständigt provianterad, då den ej inne- 

 höll ägg hvarken af Harpactes elegans eller af Nysson. Ferton förmodar, att para- 

 siten endast velat öfvertyga sig om huru långt provianteringen fortskridit i cellen. 

 Om Nysson ser Harpactes gå in i sitt bo eller misstänker, att denne redan är hemma, 

 sätter han sig ett tiotal cm. därifrån, med hufvudet vändt mot ingången, för att 

 af bida ägarinnans bortflykt. Därefter skyndar Nysson fram, krafsar bort det obetyd- 

 liga sandlagret och intränger i boet. Harpactes, liksom de flesta bobyggande steklar, 

 känner sin fiende och jagar bort honom, när han finner honom i boets närhet. 



Det ofvan anförda var livad som var kändt om släktet Nyssons lefnadsför- 

 hållanden, då jag sommaren 1910 för första gången hade tillfälle att iakttaga Nysson 

 maculatus. Det var på Ljungans nipa vid Rude i Medelpad, som jag 3 juli såg rätt 

 många exemplar af denna lilla art Ulligt snoka omkring på den hiifvudsakligen med 

 barr och annat växtaffall betäckta sandmarken. Blandade med dem rörde sig åtskil- 

 liga individer af Harpactes lunatus Dahlb. Samtliga rörde sig inom ett tämligen 

 begränsadt område, som föreföll att vara en kläckningsplats för båda. De tycktes 

 nyligen ha framträdt ur sina kokonger, ty Harpactes sågs ännu hvarken gräfva några 



1 1837, sid. 102. 



- 1887—95. 



3 1901. sid. 107. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 45. N:o 12. 



