36 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



närhet. Om detta inträffade medan Harpactes tog sig några ögonblicks rast vid sidan 

 om ingången, dref han genast bort dem, hvarvid de efter en kort flyktsväng åter- 

 togo sina observationsplatser på några cm. afstånd. Deras beteende erinrade mycket 

 om en annan parasits, Ceropales, när denne bespejar en gräf vande Pompilus och i sin 

 otålighet närmar sig så mycket, att han blir observerad, igenkänd och bortdrifven. 

 Vid ett tillfälle träffades de båda Nysson, då de samtidigt spionerade vid ingången, 

 med påföljd att de genast häftigt drabbade samman, påtagligen i h varandra miss- 

 tänkande rivaler. Denna plats måtte emellertid varit olämplig för gångens gräfning, 

 ty följande dag var den öfvergifven, innan ännu någon cell kommit till stånd. 



5. 3 /s sågs en Harpactes tumidus gräfva i en håla i kanten af ett hjulspår på 

 en för öfrigt gräsbevuxen väg. Då arbetet var färdigt, krafsade han sand öfver in- 

 gången och flög bort utan några orienteringsåtgärder, hvarför det förmodligen blott 

 var en ny cell som gräfdes vid en förut använd hufvudgång. Ingången var belägen 

 under en liten öfverskjutande jordklump, som dels hindrade mig att se med önsk- 

 värd tydlighet, dels omöjliggjorde ett tillämnadt försök, som nedan omtalas. Jord- 

 klumpen aflägsnades därför. Efter 9 minuters frånvaro kom stekeln flygande med 

 en strit och slog ner ett tiotal cm. från hålan. Därefter flög han ända fram, men 

 kände ej igen den dock blott helt litet förändrade omgifningen, utan kröp omkring 

 på och sökte intränga under den lilla jordklumpen, som lagts ett par cm. ofvanför 

 sin ursprungliga plats. Då han ej fann livad han sökte, flög han bort och slog ned 

 än här, än där i närheten. Jordklumpen återlades då i sitt förra läge, och vid nästa 

 återkomst kände sig stekeln åter hemmastadd, krafsade bort sanden och bar in striten. 

 Under det stekeln ännu var kvar, togs jordklumpen bort och lades åter ett par cm. 

 ofvanför ingången. Då stekeln kom ut, gjorde han orienteringsslag, först till fots, 

 hvarvid han granskade jordklumpen i dess nya läge, sedan i flykten, med nedslag 

 här och där på olika sidor i de närmaste omgifningarna. Det var tydligt att han 

 kände behof af att inprägla i sitt minne det förändrade utseendet på ingången, innan 

 han flög bort. Efter bortflykten dröjde jag ännu i mer än en timme på platsen utan 

 att stekeln återkom. 



Följande dag var en regndag, men dagen därefter, då solen stundom sken fram, 

 sågs tumidus sitta med hufvudet i ingången, länge tvekande, innan han vågade sig 

 ut. En Nysson, som strök omkring därutanför och tydligen förut kände till denna 

 hålas läge, gjorde ett försök att gå in, men skyndade förskräckt bort, då han fann 

 ingången spärrad af ägaren själf. Äfven andra Nysson-individer kommo fram med 

 samma påföljd. Det var påtagligt att de alla vistades i närheten med planer på just 

 denna tumidus-håla,, ty de aflägsnade sig aldrig långt därifrån och återvände dit efter 

 en stunds kringstrykande. 



Sedan tumidus omsider blifvit utlockad af solskenet och lämnat ingången helt 

 ofullständigt stängd, hvälfdes däröfver en liten flaska med en förut på annan plats 

 infångad Nysson. Denna gräfde genast bort sanden ur mynningen och begaf sig in 

 i hålan, hvarefter flaskan togs bort. Om en stund kom en af ställets ordinarie 

 Nysson fram, fann ingången öppen och gick utan tvekan in. Jag väntade få se 

 endera af de nu i hålan samtidigt vistande parasiterna komma hastigt ut, men då 



