KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. N:0 12. 57 



sist äfven hufvudgången. Stundom anlägges boet i fastare mark, och ibland tager 

 stekeln i besittning gångar tilJhörande andra gräfsteklar (särskildt Cerceris rybiensis). 

 Då stekeln kom hem med byte, slank den hastigt ner genom den öppna ingången i 

 stället för att, såsom Goureau beskrifver, först lägga flugan ifrån sig. 



Att Borries' skildring är riktig, har jag själf haft tillfälle att konstatera. V? 

 sågs i Medelpad en peltarius komma flygande med sin börda af en fluga och utan att 

 hejda farten styra rakt in i sin öppna håla på en sandig gångstig i ett soligt barr- 

 skogsbryn. Stekeln infångades i en flaska, då han åter skulle aflägsna sig, och hålan 

 uppgräfdes. Denna gick, såsom Borries beskrifver, först lodrätt nedåt till ett djup 

 af omkring 9 cm., hvarefter den böjde af vinkelrätt i horisontell riktning ungefär 

 dubbelt så långt. Vid sidan af gången, några cm. från dess inre ända, låg stekelns 

 ännu öppna och med blott 4 flugor (Anthomyider) ofullständigt provianterade cell. 

 Något ägg hade ännu ej lagts. Gången tillhörde ett Halictus-bo, af hvilket peltarius 

 satt sig i besittning. Flera Halictus-celler med sitt karaktäristiska innehåll af en 

 rund pollenmassa med därpå liggande ägg eller larv funnos utmed hufvudgången. 

 Att en rofstekel sålunda tillägnar sig biens bon eller t. o. m. fördrifver dem därifrån 

 för att draga nytta af hufvudgången, är föröfrigt ej utan motstycke. Jag har 1 be- 

 skrifvit, huru Cerceris arenaria setts eröfra en Trachusa-hå]& för att bespara sig ar- 

 betet med hufvudgångens gräfning. 



Anotliyreus lapponicus Zett. 



Släktet står nära Thyreopus och afviker därifrån hufvudsakligen genom saknaden 

 af de vidunderliga bihang, som utmärka Thyreopus-hanarnas framben. Blott en art 

 är känd, med nordlig utbredning, hittills i Sverige ej anträffad söder om Dalarna. 

 Då den emellertid äfven blifvit fångad i de högsta bergstrakterna i mellersta Europa, 

 torde dess utbredning inom vårt land komma att visa sig vara större. 



Förutom de kortfattade meddelanden, som jag förut 2 lämnat, att den gräfver 

 sitt bo i sand och hemför muscider som byte, har intet blifvit nämndt om dess lef- 

 nadssätt. Nedanstående iakttagelsefall fullständigar därför något den knapphändiga 

 kännedomen om denna stekel. 



I slutet af juni hade här och där enstaka lapponicus-honor setts gräfva sina 

 hålor, vanligen på gångstigar i skogsbryn. I början af juli träffades en hel koloni 

 af 11 individer, som inom en yta af 1.5 kvm. hade gräft sina hålor i kanten af en 

 gångstig utmed ett skogsbryn nära Vattjom i Medelpad. En ansenlig hög af upp- 

 gräfd sand på ena sidan af hvarje hålas mynning vittnade om att gången var ganska 

 djup. Steklarna voro på jakt äfven vid mulet väder, men då regnstänk började, 

 kommo de hemflygande utan byten och sökte skydd i sina bon. I solsken sågos de 

 hemföra sina flugor i flykten och slå ned alldeles vid mynningen af den öppna hålan. 



1 1903, sid. <;:. 

 '-' 1903. sid. 40. 



K. S\ V. i. ikad. Handl. Band 45. \:o 12. 



