KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. N:0 12. 59 



föranleda dess utdöende. Det är ett tyst antagande af en ofattlig och öfvernaturlig 

 utvecklingstendens, som ligger till grund för detta tal. Men hvarje detalj i organisa- 

 tionen måste tänkas framsprungen ur organismens oafvisliga beliof att anpassa sig 

 efter sina lefnadsvillkor. Att tala om en öfverdrift i detta afseende är meningslöst. 

 De vidunderliga utskotten och kroppsdelarnas ovanliga proportioner bli mindre vid- 

 underliga och oförklarliga, om man ej lämnar ur sikte, att leddjurens kroppsbetäck- 

 ning tillika är ett skelett, d. v. s. den stomme, vid hvilken de yttre kroppsdelarnas 

 muskler äro fastade. Hvarje stegradt kraf på förrättning hos den ena eller andra 

 muskelgruppen framkallar behofvet af vidgade muskelfästen. Detta måste med nöd- 

 vändighet gifva sig tillkänna genom lokala ytförstoringar af kroppens kitinhölje, hvilka 

 ofta kunna ge hela organismen ett högst fantastiskt utseende. Men för att kunna 

 förstå, hvarför den ena eller andra muskelgruppen hos en viss organism rönt en 

 starkare utveckling, måste man lära känna denna organisms lefnadsvillkor, och genom 

 hvilka handlingar den sträfvar att i möjligaste mån afpassa sig efter dessa. Det är 

 föröfrigt naturligtvis icke blott genom förändring i musklernas förrättning som för- 

 ändring i kitinskelettet kan framkallas. Vissa tagjar och utsprång bilda organ, hvilkas 

 förrättning stundom kan vara jämförelsevis lätt att inse. Och liksom vissa delar af 

 vår epidermis icke blott ända från födelsen äro utrustade med ett tjockare hornlager, 

 utan ock förvärfvat förmågan att vid tillfälligt starkare tryck och nötning än ytter- 

 ligare förtjocka detta lager, så ha också vissa af tryck eller nötning särskildt påfrestade 

 delar af leddjurens hudskelett blifvit utrustade med en tjockare, starkare kitiniserad 

 och därigenom motståndskraftigare kutikula. Bland dessa vill jag här erinra om en 

 hos sphegiderna allmänt förekommande bildning, vid hvilken i vidsträckt mån afseende 

 fästats i systematiska arbeten, men som ännu ej fått sin fysiologiska förklaring. 



På ryggsidan af abdomens 6:te segment ser man hos honorna af många sphegider 

 ett trekantigt, bakåt af sm alnande fält, som på sidorna begränsas af en skarp, ofta 

 upphöjd kant och i allmänhet intager ledens hela fria ryggyta. Detta är det i syste- 

 matiken s. k. pygidial fältet. Begränsningen af en skarp kant är tydligast i den tri- 

 angulära ytans bakre, afsmalnande del och försvinner mer eller mindre framåt. Spetsen 

 är stundom afrundad, stundom starkt afsmalnande och rännformig, därigenom att de 

 skarpa sidokanterna där stiga mera upp öfver ytan. Ytan är alltid gröfre skulpterad än 

 abdomens öfriga ryggleder, försedd medgrofva punkter och andra ojämnheter, tydande på 

 ett tjockare kitinlager. Ej sällan är den beklädd med korta, styfva, bakåtriktade borst. 



Bland våra 26 svenska sphegidsläkten förekommer pygidialfält mer eller mindre 

 utbildadt hos 16, nämligen Rhopalum, Lindenius, Entomognailius, Crabro, Oxybelus, 

 Stigmus, Pempliredon, Diodontus, Gorytes, Mellinus, Alyson, Nysson, Tachysphex, Cerceris, 

 Astata och Mimesa. Det förekommer i alla dessa fall hos honorna, men i några fall, 

 såsom Lindenius, Diodontus och Cerceris, äfven hos hanarna, och då på 7:de segmen- 

 tet, som sålunda bör anses vara morfologiskt likvärdigt med honornas 6:te. Då det 

 sålunda i alldeles öfvervägande grad är ett honligt kännetecken, bör det räknas bland 

 sekundära könskaraktärer, hvilka ju ej så alldeles sällan, genom några afvikelser från 

 den vanliga lagen om nedärfning till samma kön, öfverflyttas äfven till det andra könet, 

 för hvilket de dock, i de flesta fall åtminstone, sakna fysiologisk betydelse. Att så 



