

KUXGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. N:0 12. 63 



vandling från ett rännformigt till ett plant. Kanske har därför släktet Ceratocolus 

 förr bott såsom Thyreus och först sedermera blifvit sandbj 7 ggare. Jag har i det föl- 

 jande framhållit, att beskaffenheten af de bakre tibiernas taggbeväpning i viss mån 

 tycks antyda något liknande. 



En annan antydan om att det här gäller konvergensfenomen visa de likartade förhål- 

 landena inom underfamiljen Pemphredoninae. Äfven inom denna underfamilj finnas både 

 jordbyggare och träbyggare, och äfven dessa förete en motsvarande olikhet i pygidialfältets 

 form, som ofvan framhållits inom underfamiljen Grabroninae. Diodontus, som gräfver 

 i sand, har samma plana, aftrubbadt triangulära form på pygidialfältet, som de i 

 jorden gräfvande crabroninerna. Detsamma gäller släktet Mimesa, nämligen dess 

 svarta och röda arter, som likaledes gräfva sina hålor i sand. Men släktet Mimesa 

 innefattar äfven en annan afdelning, nämligen de helt svarta arterna, af hvilka man 

 åtminstone om M. DaMbomi känner, att den anlägger sina bon i trä. Det förefaller 

 då vara af synnerligt intresse, att åtminstone hos just denna art, den enda af de 

 helsvarta arterna, som jag haft tillfälle att undersöka, pygidialfältet visar en helt 

 annan form, nämligen bakåt starkt afsmalnande och med rännformigt upphöjda sido- 

 kanter. Vända vi oss till släktet Pemphredon, hvars alla arter anlägga sina bon i 

 trä, så visar pygidialfältet en något växlande beskaffenhet. Medan undersläktena 

 Pemphredon och Cemonus äro utrustade med ett genom tvenne upphöjda, parallella 

 sidolister rännformigt pygidialfält, något bredare hos montanus, smalare hos de öfriga 

 arterna, visar däremot lugens den af vi kelsen, att pygidialfältets plats intages af en 

 midtköl. Då man emellertid ser denna midtköl framtill dela sig i tvenne låga, diver- 

 gerande lister, eller hos vissa individer till och med antaga synnerligen tydlig ränn- 

 form, tycks det mig ej vara tvifvel underkastade, att den uppstått på det sätt, att 

 ett ursprungligen smalt rännformigt pygidialfälts sidolister slutit sig tillsammans i en 

 gemensam ås. Naturligtvis skulle man också kunna antaga en motsatt utvecklings- 

 gång, eller att en ursprunglig midtås, h vilken såsom hos lugens framtill visar antydan 

 till klyfning, hos de öfriga fått denna klyfning fullt genomförd ända till rännform. 

 Hvilkendera tolkningen, som har den största sannolikheten för sig, saknar jag anled- 

 ning att här diskutera. Jag har blott velat gifva en antydan om möjligheten att 

 härleda dessa skenbart så olika former på pygidialfält från h varandra. 



Att döma af pygidialfältets form torde de hittills okända boen af släktet Stig- 

 mus vara att söka i stjälkar eller i trä. Af det ofvan anförda framgår, att det 

 råder en parallellism i de utvecklingsriktningar, som samma organ företer inom två 

 helt skilda underfamiljer, och att denna parallellism betingas af samma ekologiska 

 orsaker. Jag får i det följande också tillfälle att påpeka andra parallellismer af lik- 

 nande beskaffenhet inom samma båda underfamiljer, nämligen i fråga om hufvudets 

 form och tibiernas taggbeväpning. Emellertid framgår af det sagda, att man inga- 

 lunda med visshet kan inom underfamiljen Crabroninae sluta sig till en närmare släkt- 

 skap mellan de former, som visa en öfverensstämmande bildning af pygidialfältet, då 

 samma bildning visat sig kunna uppstå helt oberoende af släktskap. Men de påvi- 

 sade företeelserna äro, enligt mitt förmenande, just därför af större intresse, än om 

 en mer eller mindre betydande grad af släktskap kunnat påvisas, emedan de bidraga 



