64 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



att gifva en inblick i de lagar, enligt hvilka organismerna anpassa sig efter sina lef- 

 nadsvillkor. Och detta förefaller mig för närvarande vara ett fruktbarare område 

 för biologisk forskning än spekulationer öfver släktskapen mellan grupper, hvilkas 

 möjligen ursprungliga samhörighet förlorar sig så långt tillbaka i de geologiska tidernas 

 natt, att hvarje försök att rekonstruera den tillsvidare är bortkastad möda. 



Utom de i det föregående omtalade sphegiderna finns det en annan familj af 

 gräfsteklar, nämligen pompilidernas, som använder samma metod vid stängningen af 

 sina i sanden gräfda hålor. Redan Giraud 1 beskrifver, huru Pompilus viaticus vid 

 stängningen af sin håla rifver ner sanden bakom sig och packar den med abdomens 

 spets. Detsamma har jag, såsom förut meddelats, 2 iakttagit icke blott hos denna vår 

 vanligaste art, utan äfven hos fumipennis och rufipes samt Agenia variegata, numera 

 äfven hos Pompilus chalybeatus, gibbus, Wesmaeli, unguicularis och dess parasit cam- 

 pestris. Granskar man dessa pompilider, så finner man, att deras sista abdominal- 

 segment ej är försedt med pygidialfält. Men i stället har sista leden ofta en gröfre 

 skulptur, synnerligast utbredd öfver ryggplåten, men äfven förekommande i spetsen 

 och utmed undre kanten af bukplåten, hvarjämte samma led ofta är beklädd med 

 korta, tilltryckta, bakåtriktade borst. Fastän jag är öfvertygad, att dessa anord- 

 ningar äro af nytta vid sandens packning, måste det framhållas, att skulpturens och 

 borstbeklädnadens beskaffenhet visa stor individuell växling, antagligen beroende på 

 att den ifrågavarande funktionen är jämförelsevis ny och att det för densamma afsedda 

 organet ännu är stadt i sin första utbildning, såsom nedan utförligare af hand] as. En 

 särdeles energisk packare är Pompilus unguicularis, som också ofta har synnerligen 

 grof skulptur och täta borst på sista abdominalsegmentet. Denna arts parasit, Pom- 

 pilus campestris, använder en sådan parasitisk metod, att han fortfarande har använd- 

 ning för en gröfre skulptur på abdomens spets, enär han med denna packar sanden 

 vid stängningen af de unguicular i-s-hålor, i hvilka han brutit sig in. Ceropales åter, 

 hvars parasitiska metod är en helt annan, och som aldrig befattar sig med någon 

 gräfning, har ett slätt och glänsande sista abdominalsegment. Hos Pompilus spissus, 

 hvilken visserligen ej är parasit, men, såsom jag ofvan visat, dock ej gräfver några 

 hålor, utan förlamar Tarentula-arter och lägger sitt ägg på dem i deras egna ruf- 

 ningskamrar, är sista abdominalsegmentet glänsande mellan håren. Hos Wesmaelinius 

 (Salius) sanguinolentus, som på ett liknande sätt anbringar sitt ägg på Chiracanthium- 

 arternas honor i deras egna bon, samt Pseudagenia-artema,, som olikt andra pompi- 

 lider mura fristående lerceller i stället för att gräfva sitt bo, är skulpturen på 6:te 

 segmentet ej gröfre än på abdomens öfriga segment. 



Ofvan har framhållits, att sandens packning vid hålornas stängning sannolikt 

 är en jämförelsevis ny förrättning för vissa arter af familjen Pompilidae. Detta står 

 i samband med de rådande olika fångstmetoderna inom denna familj. Somliga använda 

 den enkla metoden att uppsöka spindlarna i deras bon, förlama dem där och lämna 

 dem kvar på platsen, hvarefter ingången till boet nödtorftigt tillslutes, därigenom att 

 stekeln med käkarna hopsläpar växtaffall däröfver. Så går Pornpilus spissus tillväga, 



1 185 I . sid. 601. 



1 L903, sid. 9, 10, 20, 22. 24, 25, 32 och 38. 



