KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 45. N:0 12. 65 



och samma metod, mer eller mindre modifierad, användes enligt Ferton af åtskilliga 

 sydeuropeiska arter, såsom det i det föregående beskrifvits under P. spissus. Gemen- 

 samt för dessa arter är, att de ej jaga fritt kringlöpande spindlar och att de ej gräfva 

 något eget bo. Andra åter jaga fritt kringlöpande spindlar och insläpa dem vanligen 

 i första bästa anträffade hålighet, vare sig i marken, i någon mur eller i trä, men 

 visa sig också i brist på förut färdig håla äga förmåga att gräfva en sådan. Pompilus 

 cinctelhis och nigerrimus Scop. (= niger Fabr.) representera hos oss denna högre ut- 

 bildade jaktmetod, h vilken kan anses utgöra ett öfvergångsstadium till den högsta, 

 d. v. s. metoden att fånga flera slags fritt kringlöpande spindlar och livar som helst 

 gräfva en håla i marken att dölja dem i. Det synes mig knappt kunna betviflas, 

 att den af spissus använda metoden är den enklaste och ursprungligaste. Det är 

 scoliernas metod, det grofva och plumpa öfvermannandet, som ej kräfver någon högre 

 utrustning än förmågan att uppsöka offren i deras gömslen, hvarest de därtill äro 

 jämförelsevis försvarslösa. Åtminstone om ungarna redan blifvit kläckta och sitta på 

 spindelhonans abdomen, tycks modern vara i högst väsentlig mån försvagad, hvarför 

 jag förmodar att ungarna i början på något sätt suga näring ur hennes kropp. Men 

 äfven den sin äggkokong rufvande eller ännu blott gravida spindelhonan i en sådan 

 håla tycks vara påfallande mindre rörlig och blir därtill sannolikt så förlamad af 

 skräck vid sin fiendes inträngande, att hon utan häftigare motstånd afbidar det för- 

 lamande stynget. 



Att den senare metoden åter betecknar ett högre utvecklingsstadium, framgår 

 bl. a. af finheten i de för denna metod särskildt utbildade instinkter, som tagas i 

 anspråk såväl vid hålornas gräfning och stängning som framförallt vid bytets provi- 

 soriska döljande, medan gräf ningen pågår. I Sydeuropa tycks den förstnämnda 

 metoden ännu vara den vida vanligare, att döma däraf att Ferton med uttryck af 

 förvåning såsom en förment nyhet omtalar, 1 att han sett Pompilus quadripnnciahis 

 vid stängningen af sin håla packa sanden på det i det föregående beskrifna sättet. 

 I jämförelse med de sydeuropeiska, som stannat på ett primärt stadium, skulle sålunda 

 flertalet af våra nordliga former vara mera specialiserade. I alla händelser har ej 

 heller hos dessa senare den morfologiska specialiseringen fortskridit så långt som hos 

 sphegiderna, hos hvilka ett särskildt organ utbildats för ifrågavarande förrättning, 

 och fallet erbjuder ett godt exempel på den, såsom jag tror, allmängiltiga regeln, att 

 förändringar i vanor och lefnadssätt alltid föregå de morfologiska förändringarna, och 

 att djuren, innan dessa inträda, tillsvidare söka nödtorftigt reda sig med sin förut- 

 varande organisation, ända till dess sådana variationer uppträda, som göra det möj- 

 ligt för arten att bättre än förut afpassa äfven sin kroppsbeskaffenhet efter det nya 

 lefnadssättet. Det är behofvet, som framkallar redskapet, och ej tvärom. Det är den 

 af behofvet framtvingade förrättningen, som är ursprunget till organets uppkomst 

 och utbildning. 



Det tvingande behof, som i detta fall kunnat vara verksamt, torde varit till- 

 fällig brist på sådana spindlar, som bo i hålor i jorden. Hos oss t. ex. slutar spissus 



1 1909, sid. 415. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd 45. N:o 12. 9 



