68 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



gräfningen vändes nedåt, dels klorna i spetsen af yttersta leden och den mellan dem 

 på en stundom mycket stark kitinställning anbragta klodynan eller häftfJiken. Ett 

 kompensationsförhållande tycks ofta äga rum i dessa olika delars utveckling, så att 

 de i utbildningsgraden stå i omvändt förhällande till h varandra, såsom nedan skall 

 med exempel påvisas. I vissa fall fortsattes raden af gräfborst på tarsernas utsida 

 af en rad taggar på framtibiernas yttersida. Då en sådan taggrad endast förekom- 

 mer hos sådana steklar, som gräfva djupa hålor i fast jordmån, spelar den utan 

 tvifvel en roll såväl för markens uppluckring som för det lösgjorda materialets bort- 

 skaffande. Sällan är äfven framtarsernas framsida försedd med gräfborst, som lika- 

 ledes kunna fortsättas af en rad taggar på tibiernas framsida, hvilka emellertid spela 

 en helt annan roll än de, aldrig samtidigt, på baksidan förekommande. 



De bakre extremiteternas roll vid gräfningen är uteslutande bortskaffandet af 

 det lösgjorda materialet, i de fall, då detta ej låter sig göra med ensamt framtar- 

 sernas gräfborst. De bakre benparens tarser äro sällan försedda med gräfborst. Den 

 ojämförligt vanligaste inrättningen för det antydda ändamålet äro rader af taggar på 

 mellantibiernas yttre och bakre samt på baktibiernas yttre och främre sidor. Med 

 hjälp af dessa mot hvarandra vända, stundom mycket starkt utvecklade taggbekläd- 

 nader skjutes den lösgjorda sanden eller myllan ur djupt ner i jorden i mer eller 

 mindre vertikal riktning gräfda hålor upp till mynningen i jordytan för att där falla 

 åt sidan och bilda de välbekanta små kraterformade högar, som omgifva ingången 

 till så många gräfsteklars bon. Äfven andra hjälpinrättningar för samma ändamål 

 förekomma, såsom sedermera skall framhållas vid omnämnandet af släktet Cerceris. 

 Den nämnda taggbeklädnaden på tibierna har helt visst äfven betydelsen att under- 

 lätta steklarnas rörelser vid klättringen i deras mer eller mindre vertikala gångar. 

 Särskildt bör detta vara fallet med taggraden på tibiernas ytterkant, och det kan 

 därför sägas, att dessa taggrader, ehuru till utseendet så lika, äro alltefter sitt läge 

 funktionellt olikvärdiga. 



Af de sphegider, som gräfva grunda gångar i lös sand, är Bembex rostrata den 

 starkaste gräf våren. Framtarsernas utplattade leder äro försedda med långa gräf- 

 borst, af hvilka 6 komma på l:sta leden, medan de öfriga lederna, utom den yttersta, 

 ha hvardera 2. Framtibiernas yttersida har också en rad taggar, som jämte tarser- 

 nas gräfborst bildar en utåt i längd tilltagande serie. Medan de öfre på l:sta leden 

 äro föga längre än ledens bredd, äro de yttersta på samma led samt de därpå föl- 

 jande ledernas 2 — 3 gånger så långa. De bakre benparens tibier ha blott medelmåt- 

 tiga och glest ställda taggar, som ej spela någon betydande roll, enär f rambenens 

 gräfborst skaffa sanden tillräckligt långt bort, då stekeln med upplyftad bakkropp 

 kastar sanden i en oafbruten stråle bakom sig. Märkligt är, att äfven Bembex- 

 banarna äro utrustade med lika många och nästan lika stora gräfborst. 



Oxybelus, som likaledes oftast gräfver i lös sand, har breda tarsleder, af hvilka 

 den l:sta bär 4 glesa, men tämligen långa och grofva gräfborst, medan de yttre 

 lederna blott ha ändborsten. Kloleden är tjock och klodynan stor. Baktibierna ha 

 talrika taggar på yttersidan. Oxybelus gör grunda hålor, som ej nå ned i markens 

 fuktigare lager, liksom förhållandet är hos Bembex. Det tycks vara de steklar, som 



