70 ADLERZ, LEVNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPIL1DAE OCH SPHEGIDAE. III. 



En anomali bland sandbyggarna förete Gorytes campestris och mystaceus, som 

 visserligen ha gräfborst, fast mycket oansenliga, men ha föga kraftig kloled och häft- 

 flik i förhållande till sin storlek samt sakna taggbeväpning på de bakre tibierna. 

 Måhända beror denna senare brist därpå att dessa Gorytes-aiter ofta gräfva i det när- 

 maste horisontella gångar i starkt stupande sandbrinkar. Då de sålunda ej behöfva 

 skjuta den lösgjorda sanden uppåt, utan blott krafsa den bakom sig, ha de ej att 

 kämpa med de svårigheter, som sandens egen tyngd erbjuder i de vertikala hålorna, 

 i det den ständigt åter hotar att rasa ner. Särskild taggbeväpning för att motverka 

 denna olägenhehet är således obehöflig. Riktningen af dessa steklars gångar är dock 

 i sin yttre del ofta starkt lutande, så att den antydda förklaringen ej är tillämplig 

 i alla fall. 



En öfvergång från de rena sandbyggarna till dem, som äfven gräfva i fastare 

 mark, bilda några crabronin-släkten. Lindenius har 5 — 7 kraftiga gräfborst på fram- 

 tarsernas l:sta led. Framtibierna ha nertill några taggar, och de bakre benparens 

 tibier äro försedda med små taggar liksom hos Crossocerus, Kraftigare beväpnade 

 äro Anothyreus lapponicus och Thyreopus-axterna,, isynnerhet cribrarius, hos h vilka 

 raden af gräfborst på framtarserna fortsattes af en rad taggar längs framtibiernas 

 utsida. Liksom i allmänhet hos crabroninerna är äfven kloleden med dess häftflik 

 starkt utvecklad. De bakre tibieparens taggbeväpning på de mot hvarandra vända 

 ytorna är likaledes stark, synnerligast mot spetsen, då alla de nämnda formerna gräfva 

 djupa hålor, ur hvilka de måste forsla upp en myckenhet sand eller mylla, h vilken, 

 såsom förut nämnts, stekeln skjuter baklänges upp med hjälp af bakbenen. 



I mark af snart sagdt hvilken beskaffenhet som hälst, äfven den fastaste, gräfva 

 Cercens-arterna. De ha 6 — 7 starka gräfborst på l:sta tarsleden, ungefär så långa 

 som den tillplattade ledens bredd ; öfriga leder hvardera med 2 gräfborst vid spetsen. 

 Längs framtibiernas yttersida fortsättas gräfborsten af en rad (4) taggar. Mellan- 

 och baktibier visa samma anordning af taggar som de nyssnämnda crabroninerna, 

 men hos Gerceris är själfva integumentet kring basen på en del taggar upphöjdt i 

 form af sågtänder, och flera sådana i samma rad belägna sågtänder kunna samman- 

 flyta, så att längsgående lister utefter tibian uppstå. Därtill visa baklåren en anord- 

 ning, som otvifvelaktigt afser samma förrättning som taggraderna, i det deras spetsar 

 äro utbredda till en platt, nedåtriktad yta, omgifven af en liten upphöjd kant. Då 

 steklarna baklänges skjuta upp sanden, ökas genom den sistnämnda bildningen af de 

 därvid uppåtsträckta lårens spetsar i väsentlig grad den uppbärande ytan. 



En helt annan typ bland de i marken gräf vande sphegiderna bilda Ammophila 

 och Psammophila. Båda dessa gräfva i sandig mark och använda vid sin gräfning 

 såväl framben som käkar. Dessa senare tillgripas äfven undantagsvis af andra sphe- 

 gider, då det gäller att lösgöra ett gruskorn eller afbita en rot. Men de här ifråga- 

 varande steklarna använda sina käkar äfven till att lossa klumpar af den fuktiga 

 u n< lersanden. I öfrigt använda båda olika metoder för att aflägsna det lösgjorda 

 materialet. Medan Ammophila uppfångar så mycket, som kan rjmimas mellan fram- 

 benen och hufvudets undersida, och, i det hon lyfter sig på vingarna, kastar bort det 

 i en häftig flyktsväng, nöjer sig Psammophila med att med f rambenen kasta den lös- 



