72 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅELANDEN INOM FAMILJERNA POMPTLIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



att pannan är vertikal, skjuter hjässan upp öfver ögonens bakre kant, så att hjässans 

 och pannans konturer bilda med hvarandra en trubbig vinkel. Hos dem är också 

 partiet bakom ögat bredare än ögat själft. Hos sandbyggarna åter bilda hjässans 

 och pannans konturer med hvarandra en nästan rät vinkel, och partiet bakom ögat 

 är ej, eller åtminstone föga, bredare än ögat själft. Dessa sandbyggare behöfva ej 

 anlita sina käkar till så ansträngande arbete. Däraf deras svagare muskulatur med 

 åtföljande annan form af bakhufvudet. 



Om man på samma sätt granskar hufvudets profil hos olika släkten af under- 

 familjen Pcmphredoninae, visar det sig, att släktet Pemphredon, hvars arter bygga i 

 trä, har samma på kraftig käkmuskulatur tydande starkare utveckling af bakhuf- 

 vudet som de i trä boende crabroninerna. Samma är förhållandet hos släktet Passa- 

 loecvs. Hos släktet Mimesa visa de arter, som bo i sand, en svagare utveckling af 

 bakhufvudet, hvars profil strax bakom punktögonen stupar starkt ned mot nacken. 

 Mimesa Dahlbomi åter, som bor i trä, har starkare utveckladt bakhufvud, som ej 

 stupar så starkt nedåt nacken. Släktet Diodontits, som bor i sand, tycks vara undan- 

 draget detta slag af parallellism, ty dess hufvudprofil liknar mera den af Pemphredon 

 än den af Mimesa. 



Af de sphegider, som sakna gräfborst, såsom släktena Trypoxylon, Passaloecus 

 och Nysson, må vidkommande det förstnämnda framhållas, att dithörande steklar 

 aldrig gräfva, utan endast taga i besittning tomma håligheter, vare sig i trä eller i 

 marken, och att dessa aldrig tillslutas genom att med fötterna krafsa in sand, utan 

 medels en af fuktig lera murad propp, samma material, hvaraf dessa steklar förfär- 

 diga mellanväggar mellan cellerna. Passaloecus- arterna använda likaledes förut befint- 

 liga håligheter och tillsluta dem med väggar och proppar af barrträdskåda. Passa- 

 loecus gracilis använder också en annan stängningsmetod, då han har redt sin cellrad 

 i märgen af upprätt stående hallonstänglar, i det han med käkarna hämtar och i 

 gångens öfre öppning nedsläpper små gruskorn och jordsmulor, som helt enkelt få falla 

 ner af sin egen tyngd. Hos ingendera af dessa steklar föreligger således något behof 

 af gräfborst. Däremot skulle man kunna tycka, att med det lefnadssätt, som Nysson 

 visat sig föra, gräfborst skulle kunna finna någon användning. Men a andra sidan 

 må det framhållas, att den gräfning, som han har att utföra, är så obetydlig, enär 

 det blott gäller att undanskaffa den lilla oansenliga sandmängd, med hvilken Har- 

 pactes provisoriskt stänger sina hålor, och som t. o. m. stundom lämnar ingången till 

 hälften öppen. Därtill kommer dock det gräfningsarbete, som Nysson underkastar sig 

 genom att krafsa in sand i gången, sedan han i Harpactes-ceWen lagt sitt ägg. 



Hos de arter af familjen Pompilidae, som äro utrustade med gräfborst, äro dessa 

 i allmänhet jämförelsevis längre än hos sphegiderna. Längsta gräf borsten ha äfven 

 här de, som gräfva i lös sand, framförallt Pompilus aculeatus, som i fråga om gräf- 

 borstens längd öfverträffar alla våra andra steklar. Långa gräfborst ha vidare t. ex. 

 Pompilus rufipes och plumbeus, som också gräfva i lös sand. Däremot är att märka, 

 att de s. k. kloborsten, d. v. s. de solfjäderformigt anordnade, i spetsen nedåtböjda 

 borst, som från basen af häftf likens kitinställning skjuta ut mellan klorna, äro korta 

 eller alldeles saknas hos dessa i lös sand gräfvande arter. Starkare utbildade äro de 



