KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 59. N:0 2. 7 



förenade dem båda. Sagda Corpus sammanhängde ventralt rundtorn sidoventriklarna 

 med Corpus striatum och gränsade dorsalt till Hippocampus, som lätt särskildes 

 genom sin divergerande cellstruktur och genom Sulcus limitans. Corpus paratermi- 

 nale bildade en vertikalt ställd, tjock, grå massa, hvars yta Elliot Smith kallade 

 Area prcecommissuralis. 



Corpus paraterminale ansåg Elliot Smith motsvara Herrick's 59_ 64 Lobus intra- 

 ventricularis, P. Martin's ll2 — 113 Area trapezoides. 



Corpus paraterminale var enligt Smith fylogenetiskt urgammal och nådde sin 

 relativt största utveckling hos amfibierna. Hos däggdjuren förlorade den nästan all 

 betydelse på grund af den enorma utvecklingen af omgifvande hjärndelar och atro- 

 fierade. Den var intimt förbunden med luktapparaten och karakteriserades hos alla 

 djur genom sin enkla, amorfa struktur och genom att den innehöll Fornixtrådar. 



År 1898 ändrade E. Smith sitt tidigare antagande, att Septum pellucidum 

 skulle hafva bildats genom den till följd af Corpus callosums tillväxt framkallade 

 »sträckningen af kommissurbädden», d. v. s. Lamina terminalis' dorsala del, därhän, 

 att Septum pellucidum i stället skulle motsvara sagda Corpus paraterminale. Elliot 

 Smith förklarade för öfrigt, att det egentligen var likgiltigt, om Septum ansågs bildas 

 från det ena eller det andra af de nu nämnda partierna, »emedan både Corpus para- 

 terminale, Lamina terminalis och Septum pellucidum voro delar af samma, gråa massa 

 med uniform, histologisk struktur». Samtidigt måste han då också hafva öfvergifvit 

 sin åsikt, att Cavum septi pellucidi skulle bildas från en liten recessus, som skulle 

 ligga i Lamina terminalis med Corpus callosum till tak och nedåt bakåt gränsande 

 till Fornixkommissuren, och som framåt skulle vara öppen och kommunicera med 

 Fissura lonpitudinalis. 



Septum bestod enligt Smith hos de flesta däggdjur af en stor, grå massa, hvari 

 funnos talrika, amorfa nervceller, hvars axelcylindrar blandade sig med Fornixtrå- 

 darna och måhända stannade inom Septum. 



Pedro Ramon y Caj al ( 19 år 1896) beskref hos amfibierna såsom basalganglion 

 den nedre hälften af den mediala och laterala hemisfärväggen jämte förbindelse- 

 stycket dem emellan ventralt om sidoventrikeln. Den dorsala hälften af mediala 

 hemisfärväggen kallade han Septum, i det att han ansåg denna del vara homolog till 

 Septum lucidum hos homo. Septums gråa massa innehåller enligt Cajal ganglieceller, 

 som han sammanförde till följande 3 grupper: 



1) Nucleus medianus septi, hvars celler äro spolformiga och ligga medialt mellan 

 de där talrika nervtrådarna, 



2) Nucleus lateralis septi, hvars celler äro rikt förgrenade och belägna mera 

 lateralt åt ventrikeln, 



3) Nucleus triangularis septi, utgörande en liten cellgrupp, som ligger intill 

 Commissura hippocampi. 



E. Gaupp ( 31 år 1899) lät däremot hos Råna basala gangliet endast omfatta 

 den del af Cajal's Ganglion basale, som utgjorde den nedre delen af laterala he- 



