20 G. S. LUNDAHL, COMMISSURA SEPTI. 



Hos fiskar men framförallt amfibier tilltager Palaeopalliums vägg alltmer i tjock- 

 lek. Allmänt erkändt är af Kappers 94 , Edinger 32 ~ 36 , Johnston 81_ 92 , Jakob 79 

 m. fl., att redan hos selachier, men betydligt mer hos amfibier det inom Palaeo- 

 pallium börjar uppträda ganglieceller, hvarigenom somliga författares namn Pallium 

 nervosum, ehuru vagt, får ett visst berättigande. Både hos fiskar och amfibier 

 förblifva enligt sagda författare gangliecellerna föga differentierade med icke myelini- 

 serade neuriter, och komma aldrig att ligga ordnade uti cellskikt, utan äro alltid 

 diffust strödda, hvilket är kännetecknande för Palaeopallium. 



Först hos reptilierna uppträder typisk hjärnbark enligt Jakob, Edinger, Holm- 

 gren m. fl., i det att först börjar Ammonsformationen eller Archipallium utvecklas 

 och sedan Neopallium. Några författare såsom Johnston m. fl. hafva emellertid 

 redan afdelat ett dorso-medialt parti af Palaeopallium hos fiskar och amfibier, och 

 förklarat det vara första början till Ammonsformationen och Neopallium. Detta 

 måste emellertid vara oriktigt, emedan de af dem demonstrerade delarna aldrig hafva 

 den för dessa neencephala delar mycket typiska cellskiktningen m. m. Tvärtom 

 äro alltjämt deras ganglieceller diffust strödda och lågt utvecklade, hvilket ju är 

 utmärkande för Palaeopallium. 



Allmänt erkändt är af Johnston, Jakob m. fl., att Archipallium utvecklas från 

 trakten af Fissura rhinalis externa och utbreder sig på samma sätt som Palaeopallium 

 uti först dorso-medial och sedan dorso-ventral riktning. 



Sedan Archipallium utvecklats, uppträder äfvenledes från och med reptilierna 

 det första, blygsamma anlaget till Neopallium, som sedan hastigt tilltager uti storlek 

 och utbredning, ju högre upp på djurserien man kommer. Neopallium utvecklas lik- 

 som Ammonsformationen och Palaeopallium från Fissura rhinalis externa, och utbreder 

 sig till en början uti dorso-medial riktning. Det skjuter därvid Archipallium framför 

 sig, som därigenom tvingas så småningom öfver från hemisfärens laterala omfång till 

 dess mediala och uti mer eller mindre reduceradt tillstånd, olika för olika djur, allt 

 för bekanta saker för att här närmare behöfva redogöra därför. Samtidigt har Palaeo- 

 pallium alltmer förskjutits, så att det hos reptilier, fåglar och däggdjur förträngts 

 ned till ventrala delen af hemisfärens mediala vägg. Där kommer det endast att 

 omfatta hjärnpartiet mellan sekundära luktcentra och Corpus striatum ventralt och 

 Ammonsformationen dorsalt, d. v. s. med andra ord, hvad flertalet författare kallat 

 Septum pellucidum. 



Den typ af stympad kon med breda basen ventralt, som tvärsnitt af Septum 

 pellucidum hos högre vertebrater företer, kan måhända förklaras genom trycket 

 ofvanifrån under förträngandet nedåt. 



Under det att sålunda Septum pellucidum, taget i gängse bemärkelse, hos 

 reptilier, fåglar och däggdjur råkar att omfatta hela Palaeopallium, kommer det däre- 

 mot hos fiskar och amfibier att endast omfatta områden af mediala delarna af Pa- 

 laeopallium. Detta är oriktigt, emedan dessa lägre stående vertebraters hela Palaeo- 

 pallium är homologt med de högre vertebraternas Septum pellucidum. Emedan man 

 med Septum pellucidum alltid betecknat en medial bildning, måste det bjuda emot 

 att erkänna det faktum, att Septum pellucidum hos everterade hjärnor, alltså hos 



