78 G. S. LUNDAHL, COMMISSURA SEPTI. 



Crocodilia. 



Alligator lucius a) 2 serier tvärsnitt I .... , ,. , T ^ 



° ' . . färgade enligt Kulschitzky. 



b) 1 sene horisontalsnitt I 



Reptiliernas Telencephalon skiljer sig från amfibiernas framför allt genom den 

 mäktiga utvecklingen af Pallium, hvari man nu för första gången kan konstatera en 

 typisk Cortex pallii. Denna kan, såsom jag skall visa i det följande, uppdelas uti 

 ett större dorsalt och mediodorsalt parti, som kallas Archipallium och ett mindre 

 lateralt, som kallas Neopallium. Hjärnbarken kännetecknas vidare af, förutom en 

 typisk skiktning, att uti den hos reptilierna för första gången uppträda de s. k. pyra- 

 midcellerna. Denna cellform kommer, som bekant, att ingå som en högst karakte- 

 ristisk beståndsdel uti all hjärnbark från och med reptilierna uppför hela djurserien till 

 och med Homo sapiens. 



Telencephalon hos reptilierna är ganska olika byggd hos dessas olika ordningar. 

 Så t. ex. är den enklare hos sköldpaddor och ormar än hos ödlor, hvilkas h järntyp 

 mycket närmar sig Aplacentalias uti utveckling. 



Generellt för alla reptilier gäller följande: Telencephalon kan liksom hos fiskar 

 och amfibier delas uti den mäktigt utvecklade dorsala delen eller Pallium (= Manteln) 

 samt den ventrala delen eller Subpallium, af Burdach 18 och Meyer hg— 117 kallad hjärn- 

 kärnorna, af Edinger 32 — 36 , Unger 191 m. fl. stamganglierna, af Turner 189 och seder- 

 mera allmänt af Edinger, Jakob 79 ni. fl. Rhinencephalon. Subpallium känne- 

 tecknas hos reptilierna framför allt genom den kolossala utvecklingen af Corpus stria- 

 tum. Pallium omfattar hela det område af Telencephalon, som ligger dorsalt om Fis- 

 sura marginalis lateralt och Area parolfactoria medialt. 



De mediala hemisfärväggarna äro hos några reptilier såsom t. ex. Gecko samman- 

 vuxna till en framför Lamina terminalis liggande prseterminal massiv. 



Uti Palliums mediala vägg på gränsen mellan Archipalliumanlaget dorsalt och 

 den cortexfria delen af Pallium, d. v. s. Septum pellucidum, ventralt finnes hos de 

 flesta reptilier en grund fåra, som Edinger kallade Fissura arcuata septi och Kap- 

 pers ( J3— 94 Fissura septo-corticalis. På mediala väggens mot sidoventrikeln vettande 

 yta motsvaras sagda fissur af Sulcus intermedius, som hos Leguan är föga utvecklad. 



Fissura septo-corticalis förlöper utefter Ammonsformationens ventrala rand, 

 från Palliums occipitala pol bågformigt rostralt, hvarför Unger ibland kallar den Sep- 

 tums bågfåra. Den blir därunder grundare och förlorar sig småningom rostralt. 

 På grund af Septum pellucidums afsmalnande framåt kommer Archipallium slutligen 

 att gränsa direkt till Lobus olfactorius. 



Den ventralt om Fissura septo-corticalis liggande delen af Pallium, som saknar 

 cortex, och som ventralt gränsar till Lobus parolfactorius, utgör enligt Edinger 32-36 , 

 Kappers 93 - 94 , Unger 191 , Lange 105 111. fl., livad man numera enligt gängse uppfatt- 

 ning kallar Septum pellucidum. Septum har sin största utbredning rostralt om Com- 

 missura anterior. Enligt Kappers 93 ^ 94 och sedermera Edinger 32 — 30 , Johnston 81 - 92 

 m. fl. kan en mindre del af Septum följas öfver ventrikeln ganska långt kaudalt, 

 hvilken del visar sig innehålla nedstigande Fimbriatrådar och Commissura pallii pos- 

 terior, hvarför den fått namnet Pars fimbrialis septi. 



