80 



G. S. LUNDAHL, COMMISSURA SEFTI. 



Den laterala cellplattan förblifver hos reptilierna ett ganska obetydligt parti uti 

 laterala delen af Pallium omedelbart ofvan Fissura marginalis. Därigenom kommer 

 hos dem Ammonsformationen att omfatta hela mediala, dorsala och dorso-laterala 

 delen af den cortexbärande Manteln. Hos Mammalia däremot undergår, som bekant, 

 den laterala cellplattan en ofantlig utveckling. Hos reptilierna anses sagda platta all- 

 mänt vara den tidigaste början till Neopallium. 



Cortex coni jrontalis pallii utgör den omedelbara fortsättningen af Lobus olfac- 

 torius' bark, som kommer att öfverkläda den rostrala hemisfärpolen och är af mindre 

 intresse liksom den af Unger framhållna, ventrala cellplattan, som Kappers och 

 Lange ej vilja erkänna som en själf ständig platta. 



Chr. Jakob's 79 af vikande skildring af barkens byggnad anser jag mig ej behöfva 

 gå in på, emedan den liksom äfven en del mindre detaljer, rörande tydandet af dessa 

 celler, h varom Kappers, Unger 191 , Brill, Levi 100—107 i c k e äro fullt ense, falla utom 

 ramen för detta mitt arbete. 



Af det föregående framgår alltså det allmänt erkända faktum, att Pallium hos 

 reptilierna kan delas uti den cortexbärande delen och den cortexfria delen eller Sep- 

 tum pellucidum, skarpt skilda åt genom deras histologiska struktur. 



Pallium kommer alltså att hos reptilierna bestå af det invid och 

 ofvanför Fissura marginalis liggande obetydliga Neopallium, det 

 d or salt därom belägna Archipallium och det uti ventromediala 

 hemisfärväggen belägna Sep tum pellucidum. 



Granskar jag snittserierna från Chamseleon, Iguana, Lacerta viridis och -ocellata, 

 Pseudopus, Emys och Testudo, färgade med kresylviolett eller toluidinblått, kan jag 

 endast bekräfta, livad jag ofvan skildrat om hjärnbarkens cellplattor, om den varie- 

 rande utvecklingen af superpositionen, samt att ej heller jag funnit något stöd för bi- 

 behållandet af den af Unger lancerade, ventrala cellplattan. 



Det återstår sedan att skildra Septum pellucidum, dess utvecklingsgrad och dess 

 histologi. 



Septum pellucidum är hos reptilierna allmänt kraftigt utveckladt, tilltager i tjock- 

 lek uti dorso-ventral och rostro-kaudal riktning och erhåller därigenom formen af en 

 stympad kon med breda basen vettande kaudo-ventralt. »Septum är alltid lätt att 

 afgränsa från Archipallium dels genom den kolossala skillnaden uti cellstruktur, dels 

 genom ofvannämnda Fissura septo-corticalis och Sulcus intermedius, hvilka blifva tyd- 

 ligare uttalade i kaudal riktning. 



Septum visar sig hos alla af mig undersökta reptilier, såsom framgår af fig. 7, ut- 

 görande ett tvärsnitt af Lacerta viridis, äga ett mot ventrikeln vettande ependym- 

 cellskikt. Men eljest förekommer ingen skiktning, utan Septum är uppfylldt af tal- 

 rika, diffust strödda, föga differentierade nervceller, rundade, ovala, kantiga, ibland 

 pyramidcelliknande med korta utlöpare. Vidare har jag å preparaten kunnat kon- 

 statera, att hos alla reptilier cellernas antal tilltaga uti ventro-kaudal riktning. Hos 

 några, t. ex. Emys, Pseudopus och Champeleon äro de talrikast invid det ventriku- 

 lära ependymcellskiktet, ehuru ej ordnade uti skikt, och aftaga i antal uti riktning me- 

 dialt mot Fissura longitudinalis cerebri. Alltså en form af gruppering, som erinrar om 



