106 G. S. LUNDAHL, COMMISSURA SKPTI. 



tionerna eller genomskära Fornices å båda sidor. Detta är en operation så genom- 

 gripande, att jag betviflar, att ett nyfödt djur skulle öfverlefva den, och om det öfver- 

 lefver den, tillkommer svårigheten att tillfredsställande kunna nutriera djuret under 

 konvalescensen. Enligt allas mening lämpar sig Gudden's metod dessutom endast 

 för ensidig läsion, emedan den friska sidan behöfs som kontroll vid undersökningen. 

 Uti mitt fall skulle jag vidare vara tvungen att låta det nyfödda djuret lefva, åtmin- 

 stone till dess myelinisationsprocessen kunde väntas vara i det närmaste afslutad, så 

 att jag icke riskerade att förklara en bana atrofierad, som i verkligheten ännu icke er- 

 hållit sitt myelin. Detta skulle medföra, att jag skulle nödgas vårda och hålla djuren 

 vid lif långa tider, utan att ernå mer, än hvad jag kommer till genom den snabbare 

 och bekvämare operationsmetoden för djur med afslutad myelinisationsprocess. 



Hvad beträffar den af mig för korthetens skull benämnda »patologiskt-anatomiska 

 metoden», ligger det något mycket tilltalande i den. Därför genomforskade jag under 

 min amanuenstid noggrant K. Serafimerlasarettets Nervafdelnings rika samling af 

 människohjärnor med professor F. Lennmalm's benägna tillstånd. Jag hade nämligen 

 hoppats, att å nervaf delningen bland alla de hjärnor, som tillvaratagits och konserverats 

 efter patienter, som aflidit af de mest olikartade hjärnsjukdomar, såsom t. ex. tumör 

 cerebri, lues cerebri, tuberculosis cerebri, scleroses en plaques, meningitis m. m., jag 

 skulle hafva turen att påträffa några, hvari de sjukliga processerna antingen förstört 

 Ammonsformationerna eller af klippt Fornices. Men tyvärr gäckades jag alldeles uti 

 dessa förväntningar. 



Jag har därför måst nöja mig med att utnyttja de två första metoderna, och vill 

 jag nu skildra resultaten af dem. 



