36 H. HUSS, BAKTERIOLOGISKA UNDERSÖKNINGSMETODER. 



Ett af de tre undersökta vattenprofven alstrade alltså mera gas efter tre månaders 

 förvaring än vid proftagningen, af de två öfriga visade sig ett vara atypiskt beträffande 

 gasbildningsförmågan, under det att det andra, som vid proftagningen framkallade 

 liflig och enligt Henningsson för fäkal förorening typisk gasbildning, efter tre månader 

 helt saknade denna förmåga (obs! sammanlagdt endast ll,i cm 3 vatten pröfvade å för- 

 hållande till dextros). Af de tre vattenprofven är det från Trekanten det starkast för- 

 orenade, m. a. o. rikast på näringsämnen, det från Orlången vid Björksättra det i samma 

 mening renaste. Troligen har man att häruti söka orsaken till B. c o 1 i's olika resi- 

 stens i resp. vatten. Omsättningsprodukter ha bildats i största mängd i vattnet frän 

 Trekanten, i minsta mängd i Orlångens rena vatten; lifsförhållandena ha gestaltat sig 

 ogynnsammast i Trekantens vatten, hvarför bakterierna här hastigast aflidit. 



Horowitz (25) konstaterade, att Newa vatten, i hvilket B. c o Ii var påvisbar 

 uti 0,i cm 3 , efter 15 dagars förvaring vid rumstemperatur icke gaf jäsning ens uti en 

 mängd af 10 cm 3 . När vattnet förvarades vid 1°, visade sig c o 1 i-titern vara den- 

 samma efter 15 dagar som vid prof tagningstillfället. På grund häraf visar Newa- 

 vattnet — i likhet med livad Houston fastställt för vattnet i Thames — en högre halt 

 af B. Co Ii vintertid än på sommaren (Jfr härmed sid. 37.). Både af dessa under- 

 sökningar och af dem som förf. å sid. 34 o. följ. relaterat synes det otvifvelaktigt 

 framgå, att B. c o 1 i ofta bibehåller sin typiska gasbildningsförmåga längre tid uti 

 rent än i orent vatten vid 18 — 20°. Härpå kan också hos vatten ur Magelugnen vid 

 Hackmyra (27.VII.1914), Drefviken vid Sköndal och Vändelsö (27.VII.1914), Lillsjön 

 (ll.VIII. 1914), Kyrksjön (ll.VIII. 1914), Lötsjön (11. VIII. 1914) och Råstasjön 

 (11. VIII. 1914) konstaterad atypisk gasbildning bero. 



Vid bedömandet af användbarheten af Henningsson's jäsningsprof torde det äfven 

 vara af vikt att fastslå, att i samma vattenprof svaga och kraftiga gasalstrare kunna 

 förekomma bredvid hvarandra. Detta kan förorsaka, att vatten, som veterligen äro 

 mer eller mindre starkt fäkalt förorenade, uti parallellprof understundom visa växlande 

 gasbildningsförmåga. Af undersökningarna har framgått, att 20 cm 8 vatten ur sjöar, 

 h vilkas jäsnings-, resp. c o 1 i-titer betecknas med ett lågt tal och om h vilka man med be- 

 stämdhet vet, att de mottaga betydande mängder kloak vatten med fäkalt innehåll, 

 ej alltid gifvit den gasmängd, som Henningsson anser vara minimum för att vattnet 

 skall kunna förklaras vara eller nyligen ha varit utsatt för fäkal förorening. I flera af 

 dessa fall har förf. ur mindre kvantiteter än 20 cm 3 vatten isolerat typiska varmblods- 

 c o 1 i. Så var t. ex. förhållandet med i februari 1916 undersökt vatten ur 

 Hammarbysjön. Ur såväl 1 cm 3 som 10 cm 3 isolerades typisk varmblods-c o 1 i, 

 men vid Henningsson's jäsningsprof (parallellprof!) erhölls endast 1,2, resp. 2,o cm* 

 gas efter 24 timmar. Efter 48 timmar var gasbildningen säkert atypisk i den ena 

 kolfven (4,5 cm 3 gas), medan den andra kolfven med 8,5 cm 3 gas stod den typiska 

 mycket nära. 



Ur Långsjön i maj 1914 upphämtat vatten gaf i en mängd af 20 cm 3 blott 1,3 cm 3 

 gas efter 24 timmar, men efter 48 timmar 15 cm 3 . 20 cm 3 vatten ur Magelugnen (Hack- 

 myra) gåfvo (den 27. VII. 1914) efter 24 timmar 2,2 cm 3 , efter 48 timmar 27,7 cm 3 gas. 

 I Smith's jäsningskolf, innehållande 10 cm 3 vatten, alstrades under samma tider 2,0, 



