30 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



mellan rörhalfvorna, hvarvid bottenprofvet utföll af sin egen tyngd och genom trycket af 

 vattenpelaren i röret, så framt det ej hade nog konsistens för att kunna qvarhällas af dess 

 egen friktion mot röret. Öfverhufvud misslyckades af olika anledningar 26 % af de för- 

 sök, som å Alfhild under expeditionens lopp gjordes att upptaga bottenprof med denna 

 apparat, då han var försedd med löpventil. Motsvarande siffra för Klints bottenhemtare 

 var betydligt större, nemligen 50 %, antagligen emedan löpventilen ej derstädes under- 

 kastades någon förbättring ombord. I dessa uppgifter har jag ej medräknat de försök, 

 som stundom gjordes att upptaga prof från ren sandbotten, hvilka försök nästan alltid 

 fullkomligt misslyckades. 



Hvad beträffar apparatens förmåga att vid nedgåendet genom vattnet bibehålla en 

 vertikal ställning, var erfarenheten icke rätt tillfredsställande. Stundom, dock icke ofta, 

 inträffade att snöret, hvarmed löpventilen var upphängd, ej aflöstes, antagligen emedan 

 apparaten träffat bottnen i någon mycket sned ställning, Afven den omständigheten att 

 profvens längd, äfven då bottnen var af tjenlig beskaffenhet, kunde så betydligt variera, 

 tyder på, att apparaten ofta gjorde större afvikelser från den lodräta riktningen. Jag lät 

 derföre, då Alfhild för ogynsamt väder låg stilla vid Arendal, omgjuta bottenhe nitarens 

 blyskifvor till en cylinder, som fastades något längre ned pa jernröret, för att tillförsäkra 

 apparaten en stadigare vertikal riktning, om också på bekostnad af bottenprofvens längd. 

 I hvad mån den anmärkta olägenheten derigenom minskades kan jag likväl ej närmare an- 

 gifva, men säkert är att den ej deraf fullkomligt afhjelptes. 



På grund af de vunna erfarenheterna anser jag hufvudsakligen följande två förbätt- 

 ringar vara, att vidtaga med denna bottenhemtare. Den öfre ventilen bör anordnas så, att 

 den lätt utsläpper all luft ur röret, dä apparaten gar ned, men fullständigt afspärrar 

 apparaten upptill vid upphalningen. I så fall bör bottenprofvet och den deröfver i röret 

 stående vattenpelaren qvarhällas af det yttre lufttrycket, då apparaten upphalas ur 

 vattnet, så framt profvets partiklar hafva något slags sammanhang, eller m. a. o., om 

 profvet är af lerig eller muddrig beskaffenhet. Den yttre löpventilen blir då antagligen 

 öfverflödig, ty om bottnen består af ren sand, så kan denna i alla händelser ej qvarhällas. 

 Den andra förbättringen borde gå ut på att tillförsäkra apparaten en vertikal ställning utan 

 att göra honom för tung eller eljest svårhandterlig, och utan att man afstode från fördelen 

 af det långa rör, som möjliggör upptagande af ett djupt bottenprof. 



Fig. 22 och 23 visar ett förslag till en sådan förbättrad apparat, a är det yttre 

 röret, 6 det inre klufna messingsröret, c den skrufhylsa, som sammanhåller båda rörhalf- 

 vorna och d ventilen. Denna består af en messingsskifva af ungefär 4 cm. diameter, hvars 

 omvikna skarpa kant tätas i en med fet massa fylld ringformig ränna. Ventilstangen har 

 stadig ledning i öfre och undre delen af hylsan /, som är fastad i en smal tvärstång - . 

 På det yttre röret är lufttätt fästad en tackjerncylinder g, vägande omkring 15 kilo. Den 

 skjuter upptill något öfver jernröret, så att en fördjupning här uppkommer i hvilken fet 

 massa anbringas. Sedan det inre röret blifvit fåstskrufvadt vid hylsan c och infördt i jern- 

 röret, nedtryckes hylsan i den nämnda fördjupningen och fastlåses genom en omvridning, 

 hvarvid ett kilformigt utsprång på hylsan griper fast under stycket m på jerncylindern. 

 Luften kan sedan, dä apparaten uppdrages, ej intränga i röret på denna väg och ej heller 

 genom ventilen, och emedan ventilen är så lätt, att den upplyftes af vattentrycket, då 



