KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 I. 35 



ligtvis att botten är af nog lerig beskaffenhet för att spettet ej skall rensköljas under upp- 

 halningen, men då våt lera ganska envist vidhänger föremål, så uppfylles detta villkor i 

 ganska inånga fall. Profvets värde förminskas visserligen mycket derigenom, att alla de 

 delar af spettet, som nedträngt i bottnen måste hafva gått igenom bottnens öfre lager, och 

 detta två gånger, nemligen både vid upp- och nedgåendet, och man har derföre tydligen 

 ej rätt att sluta, att märkena af bottenmassan utanpå spettet gifva någon säker föreställ- 

 ning beträffande ämnenas lagringsföljd eller djup, äfven förutsatt att spettet nedträngt i 

 vertikal ställning. Jag har emellertid i journalen bibehållit Herr Cronanders observationer 

 med bottenspettet. I medeltal af 37 observationer hade spettet nedträngt till ungefär l-/ 8 

 meters djup. I några fall hade närvaro af sten under leran angifvits derigenom att spettet 

 befanns aftrubbadt i spetsen, då det uppdrogs. 



4. Linor, karbinhakar, vinchar. 



En enkel metalltråd är ur theoretisk synpunkt lämpligast för nedfirande af hydro- 

 grafiska apparater, enär den relativt till dess bärkraft gör det minsta friktionsmotståndet 

 i vattnet och minst påverkas af strömsättningen. Men genom någon lätt begången oför- 

 sigtighet vid metalltrådens skötsel, då djupvatten hem tare m. fl. apparater skola tagas om- 

 bord, eller genom dess anfrätning, om den är af oxiderbar metall, kan en dylik tråd blifva 

 betydligt försvagad, utan att detta genast blir bemärkt, och förlusten af någon dyrbar 

 apparat kan deraf blifva följden. Användning af den enkla metalltråden är väl derföre 

 egentligen mest befogad i det fall, att frågan särskildt gäller ledningar för mycket stora 

 djup. Vid här ifrågavarande undersökningar voro djupen relativt små, och det gällde mindre 

 att begagna djuplodet än djup\ attenhemtare. Under sådana omständigheter syntes mig 

 vanliga linor, såsom vida mer handterliga och mindre utsatta för tillfälliga skador, vara 

 att föredraga. 



Efter flera försök öfver hallfastheten hos linor af olika material och arbete, bestämde 

 jag mig för att till expeditionens behof hufvudsakligen anskaffa tross-slagna hamplinor. 

 De tillverkades här i Stockholm af prima polsk hampa i längder af 100 svenska famnar 

 (178 meter), hvilka i ändarne förseddes med messingskaus och sålunda lätt kunde vid 

 behof förenas med merling till större längder, med undvikande af hinderliga knutar. I de 

 allra, flesta fall var det tillräckligt att hafva blott en sådan längd på vinchen och man 

 kunde sålunda skona hufvudmängden af linorna från att onödigt utsättas för röta. Eör 

 att emellertid göra dem möjligast varaktiga lät jag behandla dem med paraffin i stället 

 för tjära. En linlängd i sänder nedlades i smält paraffin vid omkring 100° C till dess 

 den mesta utvecklingen af gasblåsor upphört, h varefter den upptogs, afdröps och ännu 

 varm afgneds. Detta behandlingssätt medför äfven den fördel att linorna blifva slätare 

 på ytan och antaga en viss styfhet, som dock ej alls är hinderlig, men förtager all be- 

 nägenhet hos dem att »kinka». 



