36 V. L. EKMAN, DEN .SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



Af dessa linor anskaffades två slag af olika groflek. De gröfsta linorna, som hade 

 en diameter af 8 mm. och en bärkraft af omkring 500 kilo, begagnades för bottenhemtare 

 som vägde 36 kilo. Ed smalare sort af 5 mm. diameter och 300 kilo bärkraft användes 

 för lodet och vattenhemtarne. Den värmeisolerade vattenhemtaren var den tyngsta appa- 

 raten, som dessa linor hade att upphala. Dess vigt i luft, 17,7 kilo, minskas i vatten till 

 omkring 13,5 kilo, men då dertill lägges skifvans motstånd mot vattnet, som vid en upp- 

 halningsliastighct af 1,5 meter i sekunden kan räknas till 8,5 kilo, så blefve linans päkän- 

 ning, oberäknadt andra friktioner och behofvet i vissa fall af en särskild tyngd under 

 vattenhemtaren 22 kilo. Dessa linors hållfasthet tages således i anspråk i större grad, än 

 som motsvarar fordran på 10-låldig säkerhet. Men med hänsyn till den omsorg, som an- 

 vändts att skydda dem mot röta, och sättet för utfirningen, som ej medförde nämnvärd 

 nötning, och slutligen den korta tid, för hvilken expeditionen var afsedd, ansåg jag deras 

 styrka vara för ändamålet tillräcklig. 



Ehuru jag vid expeditionens utrustning fann radligast att bibehålla hamplinor till 

 hufvudsakligt begagnande, för att ej äfventyra expeditionens framgång genom användning 

 af linor af mindre bepröfvade egenskaper, syntes det mig dock särdeles önskligt att till 

 försök äfven medföra en tross-slagen lina af fin messingstråd. En sådan borde nemligen 

 kunna vara temligen böjlig och handterbar, men göra mycket mindre motstånd i vattnet 

 än hamplina, vara varaktig mot hafsvattnets verkan, men i mycket mindre grad än den 

 enkla metalltråden vara utsatt för att af mekanisk anledning försvagas. Med afseende på 

 dess bärkraft i vattnet borde visserligen göras afseende äfven på tyngden af den utlupna 

 linlängden, men denna omständighet far för de här ifragakommande djupen ej synnerligt 

 stor betydelse. Jag bestälde derför en sådan lina från jernbruket Lessjöfors i Yermland 

 och genom benägen medverkan af dess disponent, ingeniör Mossberg, erhöll jag derifran 

 en välgjord sådan, som medfördes å Alfhild. Den var slagen af 36 messingstradar, hvar- 

 dera af 0,37 mm. diameter, fördelade på 6 parter, h varje part med ett inneliggande hamp- 

 snöre. Sjelfva linans diameter var ungefär 3,4 mm., vigten af 100 meter lina i luft 3,70 

 kilo, och priset å en sådan längd 20V 2 francs. Linans hållfasthet, enligt afslitningsprof, 

 befanns uppgå till 140 kilo. För att skona den närmast karbinhaken befintliga delen af 

 linan, som mycket handterades och derför visade en benägenhet att sno upp sig, blef denna 

 del tätt omvirad med merling. 



Denna lina visade sig långt fördelaktigare än hamplinan för vattenhemtarnes ned- 

 firning, emedan dess friktionsmotstånd i vattnet var mindre och den tillökning af mot- 

 ståndet, som egde rum i den mån linan utlöpte, syntes öfvervinnas af linans växande 

 tyngd. Man kunde derföre nedfira vattenhemtaren med tillräcklig hastighet för att den 

 med säkerhet skulle hälla sig öppen äfven till större här ifragakommande djup, utan att 

 gifva honom någon särskild belastning. Messingslinan blef derföre snart uteslutande an- 

 vänd a Alfhild föi- att upptaga de djupare vattenprofven medelst angvinchen, på hvilken 

 den ständigt var upprullad, under det att hamplinan användes för den vattenhemtare, 

 hvarmed de grundare vattenprofven samtidigt upptogos. Messingslinan användes äfven vid 

 djuplodningen. Det skulle kunna synas som om tyngden af den utlupna delen af linan 

 dervid borde försvåra bestämningen af det ögonblick, då lodet träffade bottnen, och nia- 

 hända skulle detta hafva varit fallet vid mycket stora djup, men vid de här itragakom- 



