38 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



däcket. l);i trummans diameter var temligen stor, så kunde vattenhemtaren gå ned till- 

 räckligt hastigt med linan, oaktadt denna samtidigt hade att draga vinchen rundt, hvilken 

 sednare på kommando stannas medelst broms, då det afsedda djupet uppnatts. 



5. Lodningsur. 



Vid hydrografiska undersökningar plägar man bestämma djupet med en s. k. knopad 

 lina, eller en lina, å hvilken bestämda af st and blifvit utmärkta med påmerlade, färgade 

 yllelappar. Vid bestämning af mycket stora djup kunna dessa märken anbringas temligen 

 glest, t. ex. för livar hundrade meter, och särskilda metoder användas för att bestämma 

 den linlängd, som utlöpt utöfver det sist observerade märket. Användningen af knopad 

 lina har dock sina olägenheter, särdeles om, såsom vid denna expedition var fallet, observa- 

 tioner skola anställas på många olika djup å samma station och dervid små djupskilnader 

 hastigt och noggrant bestämmas. Detta låter nemligen svårligen göra sig, om icke linans 

 märken äro ganska tätt anbragta, men i sådant fall måste mycken uppmärksamhet användas 

 för att undvika misstag vid märkenas räkning, äfven om olika färger begagnas för att ut- 

 märka t. ex. 100-tal, 10-tal och enheter af meter. Om hamplina begagnas, då kan dess- 

 utom dess längd med tiden något ändras, och ändringen af märkena blir desto besvärligare 

 ju tätare de äro anbragta. 



För att lämpa metoden för djupvattenhemtningen efter omständigheterna vid ifråga- 

 varande expedition, syntes det mig derför önskligt att kunna afiäsa djupet å ett visarverk, 

 som af linan sattes i rörelse, i stället för å linan sjelf. Men visarverket fick i så fall ej 

 drifvas af den trumma, hvarå linan var upprullad, enär den för hvarje hvarf af trumman 

 utlöpande linlängden i så fall skulle hafva blifvit föränderlig och denna förändring ej kunnat 

 tillräckligt noga tagas i beräkning. Men då linan, för att skonas för nötning, i alla hän- 

 delser borde passera en blocktrissa, innan den nedlöpte i vattnet, syntes intet hinder möta 

 att ersätta denna blocktrissa med ett större hjul af noga bestämd omkrets, och låta detta 

 hjul drifva ett visarverk. Allt hvad som behöfdes vore då, att leda linan till och från 

 mäthjulet på sådant sätt, att den under inga omständigheter kunde glida af detsamma, 

 samt att gifva den tillräcklig friktion mot hjulet för att hindra slirning. Genom en dylik 

 anordning vore man tydligen oberoende af linans med tiden inträdande längdförändring 

 och om visarne gjordes ställbara och instäldes på vid lödningens början, borde atläsningsfel 

 vid djupels bestämning icke kunna ifrågakomma äfven vid skyndsamt arbete. 



Figurerna 29, 30 och 31 visa den apparat, som jag för detta ändamål konstruerade, 

 och som jag vill härmed benämna lodnings-ur. Uret uppbäres af en jernstang a, hvilken 

 fastgjordes vid fartygets reling med dess undre del h, och på sådan plats, att mäthjulets 

 plan pekade mot midten af den trumma, hvarifran linan uttirades. Denna trummas axel 

 var naturligtvis stäld i fartygets längdriktning. Längden och krökningen af stangen a är 

 så afpassad, att observatorn kunde samtidigt beqvämt iakttaga visartaflan och med handen 



