KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 I. 41 



hemtade vattenprofvet, lät linan glida genom handen, då vattenhemtaren nalkades det 

 afsedda djupet, och drog den kraftigt uppåt i det ögonblick, då detta djup uppnåtts, och 

 samtidigt stoppades vinchen. Afven vid användning af messingslinan var detta förfarande 

 möjligt, ehuru då med behörig försigtighet att ej meddela linan någon tvär böjning, hvaraf 

 den kunde skadas. Vid begagnandet af hamplina och handvinch, som vid vattenhemtarens 

 nedfirande fick löpa ut fritt, användes det sednare förfarandet uteslutande. Dessa djup- 

 mätningar kunde med lodningsurets tillhjelp utföras lika säkert om natten vid lyktsken 

 som vid dagsljus, och med anledning af den begränsade tiden för expeditionen var detta 

 ej sällan nödvändigt. Afven om stark sjögång samtidigt egde rum kunde man sålunda 

 med lodningsurens tillhjelp utföra observationerna med de värmeisolerade djupvatten- 

 hemtarne nattetid. Vid djuplodning och upphemtning af vattenprof närmast hafsbottnen 

 förfors pä samma sätt, blott med den skilnad, att man då hade att å visartaflan observera 

 det djup, hvarvid mäthjulets rörelse hastigt saktades, då lodet träffade bottnen. Den svårig- 

 het, som vid djuplodning i allmänhet möter att bestämma detta ögonblick, i fall linan ej 

 genast stannar utan i viss mån fortfar att löpa ut till följe af dess tyngd och fart, eller 

 till följe af fartygets afdrift eller strömsättningens verkan, måste naturligtvis äfven här 

 göra sig gällande. Man skulle kunna säga att här ännu ett försvårande moment tillkom, 

 nemligen farten hos det i rörelse stadda mäthjulet. Huruvida den sistnämnda omständig- 

 heten verkligen gjorde djuplodningen med lodningsuret i märkbar mån svårare än med 

 knopad lina, kan jag ej afgöra, emedan jemförande försök i sådan riktning ej blefvo af 

 mig gjorda. För att under den korta tiden för expeditionen kunna hoppas att medhinna 

 dess hufvudändamål, rekognosceringen af hela det vidsträckta vattenområdet med hänsyn 

 till dess salthalt och temperatur, måste uppehållena vid stationerna göras möjligast korta 

 och man hade föga tid till andra undersökningar. Jag kan derföre ej heller uppgifva något 

 närmare angående graden af den osäkerhet, hvarmed djuplodningen kunde vara behäftad, 

 sa mycket mer som den var mycket olika vid olika tillfällen allt efter djup, strömsättning 

 m. fl. omständigheter. I allmänhet inträdde afsaktningen af visarnes rörelse, då lodet 

 nådde bottnen, sä hastigt, att osäkerheten om rätta ögonblicket knappast borde uppgå till 

 mer än en meter, men i vissa fall kunde den nog uppgå till flera enheter af metern. 

 Linan inhalades da åter, tills man tyckte sig finna att lodet lättades från bottnen, och 

 djupet kontrollerades af visarnes rörelse under lodets upphalning. Sedan messingslinan 

 kommit till användning var djuplodningen lättare att utföra än i början, då hamplina 

 begagnades. Oberäknadt att den var mindre känslig för strömsättning, nedlöpte nemligen 

 lodet då med större hastighet till bottnen, och afsaktningen i linans rörelse, då bottnen 

 träffades, blef derigenom tydligare, oaktadt den större benägenhet att fortsätta rörelsen, 

 som messingslinan borde ega på grund af dess större tyngd. .Man torde liäraf kunna sluta 

 att äfven mäthjulets fart ej anmärkningsvärdt försvårade djuplodningen. Apparaten skulle 

 dock i detta hänseende kunna fullkomnas derigenom, att ett par friktionsfjedrar, hvilkas 

 spänning kunde regleras, anbragtes å ömse sidor om mäthjulets omkrets. Man skulle så- 

 lunda kunna erhålla en efter lodets tyngd afpassad bromsning af mäthjulet, nog svag för 

 att vara oskadlig så länge lodet verkar på linan, men nog stark för att hastigt stanna 

 hjulets rörelse, då lodet träffat bottnen. Denna bromsinrättning borde i de fall, då den ej 



K. Sv. Vet. Alcnd. Handl. Band 25. N:o 1. Ii 



