KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 I. 69 



sträcker sig djupare och ökas i hastighet i samma mån som vindens styrka och vågornas 

 storlek tillvexa. Vindarne åstadkomma på detta sätt tillfälliga, men likväl för sjöfarten 

 ofta mycket beaktansvärda ytströmmar — man skulle med hänsyn till deras orsak kunna 

 benämna dem vindströmmar — hvilkas hufvudsakliga rigtning bestämmes af vindens, ehuru 

 den ofta modifieras af kustlineernas böjning. De skilja sig frän andra ytströmmar väsentligt 

 deri, att de icke härröra af ett stördt hydrostatiskt jemnvigtsläge, utan tvertom sjelfva 

 framkalla ett sådant, fram f ör allt om vinden utbredt sig öfver vattenområdets hela yta, 

 hvilket snarast kan blifva fallet i fråga om sådane mer begränsade vattenområden som de 

 baltiska sjöarne. Då nemligen oupphörligt nya vattenmassor framsläpas i vindens rigtning, 

 men hejdas i deras rörelse af den kustlinea, mot hvilken vinden blåser, måste der en höj- 

 ning af vattenståndet ega rum och en sänkning vid den motsatta kusten, hvarigenom den 

 hydrostatiska jemnvigten rubbas i alla nivåer. Om vindens utsträckning och kustlineernas 

 form äro sådane, att vattnet ej kan vika undan åt sidorna, så kan den tillbakaströmning 

 af vattnet, som måste blifva en följd af det rubbade jemnvigtsläget endast ega rum på 

 djupet. Verkade vinden tillräckligt länge och med konstant styrka, sa skulle i alla hän- 

 delser slutligen en konstant lutning af hela vattenytan inställa sig, åtföljd af en konstant 

 strömning, nemligen en ytström i vindens rigtning och en återgående ström, den sednare 

 efter omständigheterna antingen endast på djupet, eller delvis på ytan och delvis på djupet. 

 Då vinden upphör, utjemnas lätt den uppkomna nivåskillnaden genom en rörelse i vatten- 

 ståndets hela genomskärningsarea, för sa vidt vinden rubbat jemnvigten mellan vattenlagren 

 på samma sätt i alla djupnivåer. Men det sednare blir ofta ej förhållandet, om, såsom i 

 de baltiska sjöarne är fallet, lättare vattenlager finnas ofvanpå ett tyngre underlag. Det 

 lättare ytlagret kommer nemligen att under tiden för vindens verkan blifva delvis eller 

 helt och hållet bortfördt från den kust, hvarifrån vinden blåser, till den motsatta. Om 

 det derstädes ej kan vika undan åt sidorna, sä samlar det sig till ett allt djupare lager, 

 djupast närmast kusten och grundare i man af af ståndet derifrån, och detta lager kan på 

 grund af dess lättare beskaffenhet ej deltaga i den allmänna tillbakagående strömningen 

 på djupet. 1 Då detta lager på grund af dess stora lätthet måste intaga en allt högre nivå, 

 ju mer det tilltager i djup, sa måste denna omständighet också i någon mån bidraga till 

 vattenståndets höjning på vindens sida och minskning på dess läsida. Da vinden upphör 

 måste detta sammanhopade, lättare vatten söka sin väg tillbaka i form af ytström. 2 Vinden 

 åstadkommer således i vattenområden af här ifrågavarande beskaffenhet två olika slags 



1 Om vinden under nämnda omständigheter verkade på två vätskor af olika tyngd, som ej kunde med 

 hvarandra blandas, och af hvilka den lättare bildade ett tunt lager ofvanpå den tyngre, så skulle följden tydligen 

 blifva att den lättare vätskan samlades åt det ena hållet och den tyngre delvis blottades, samt att inom båda 

 vätskorna en ytström och en derunder tillbakagående strömning uppkomme. Analogt måste förhållandet blifva 

 för ett vattenområde med ett relativt tunt ytlager på ett tyngre underlag, ehuru de nämnda rörelserna här blifva 

 mindre skarpt begränsade på grund deraf atl ytlagret här utgöres af många lager af småningom mot djupet till- 

 växande tyngd. 



2 Ehuru strömmar af detta sednare slag nödvändigt måste uppkomma, käuner jag dock ej huruvida de 

 kunna ernå tillräcklig styrka för att anmärkningsvärdt inverka på n avigeringen. Möjligen är så icke fallet. De 

 skulle endast i det fall kunna utveckla deras fulla styrka, om vinden plötsligt upphörde, då ytvattnet blifvit 

 sammanhopadt till den största djuplek. Men då vinden småningom upphör, så tränger sig ytvattnet under tiden 

 småniugom tillbaka emot vinden, och dessa strömmars intensitet måste dessutom ständigt aftaga i mån ytvattens- 

 lagret utjemnar sig. För öfrigt bör en dylik ström öka den naturliga fiodströmmens styrka, om vinden gått i mot- 

 satt rigtning mot flodströmmen, och sålunda t. ex. i Bottniska viken N-ström efter S-vind vara starkare än vanligt. 



