70 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



rubbningar i det hydrostatiska jeninvigtsläget, nemligen dels en rubbning dera t ända till 

 bottnen, som lätt kan utjemnas då vinden upphör, och dels en rubbning i vtlagrens jemn- 

 vigtsförhållanden, som blott kan återställas genom en strömning i dessa särskildt. Denna 

 sednare strömning måste, sedan vinden upphört, förstärka den normala flodströmmen, om 

 vinden förut verkat i motsatt rigtning" mot denna, men försvaga eller öfvervinna densamma 

 om vind och flodström haft samma rigtning. 



x\lla dessa af vinden förorsakade rörelser i vattenlagren, vågrörelsen, ytströmmarne 

 och den undre cirkulationen, utöfva i andra afseenden högst afsevärda verkningar på de 

 hydrografiska förhållandena. De verka för det första derhän, att de olika vattenlagren 

 småningom blandas med hvarandra till allt större djup. Gränserna mellan dessa lager äro 

 derföre långt skarpare under den tid, då ett dylikt vattenområde är isbelagdt, än då des 8 

 yta är fri, och blifva desto mindre skarpa och draga sig desto mer mot djupet, ju vid- 

 sträcktare den för vinden utsatta ytan är i förhållande till storleken af de tillflöden af 

 lättare och tyngre vatten, som föranleda vattenlagrens olikhet. Häraf betingas i väsentlig 

 mån den förut anmärkta stora olikheten mellan de inre och yttre baltiska sjöarne med 

 hänsyn till salthaltens vertikala fördelning. Men de nämnda rörelserna föranleda dessutom 

 högst betydliga tillfälliga förändringar i ytvattnets salthalt och värmegrad, särdeles i när- 

 heten af kusterna. Vid den kust, hvarifrån vinden blåser, bortskunmias nemligen små- 

 ningom ytvattnet och ersattes af saltare och kallare vattenlager, som uppstiga frän djupet, 

 under det att tjockleken af det utspädda och varma ytlagret tilltager vid den motsatta 

 kusten. Dessa tillfälliga förändringar i ytvattnets salthalt göra sig mest bemärkta i de 

 baltiska sjöarnes yttre afdelning, dels emedan djupleken af det utspädda ytvattnet der under 

 normala förhållanden är tunnare, och dels emedan underlagrets salthalt der är sa påfallande 

 stor. Vid ihållande ostliga vindar stiger derför salthalten utmed den nordligare delen af 

 Sveriges vestkust högst betydligt, och minskas tvertom af måttligt starka vestliga vindar, 

 som motverka utflödet af det från Östersjön ditförda ytvattnet och af det myckna flod- 

 vatten, som i Skagerack och Kattegat utgjutes från de norska elfvarne och Göta elf. De 

 af vindarne föranledda förändringarne i ytvattnets värmegrad äro deremot mest påfallande 

 i sjösystemets inre afdelning och under den varmare årstiden, emedan olikheterna emellan 

 ytlagrens och underlagets värmegrad äro störst i denna afdelning. Emedan djupleken af 

 de varmare ytlagren är särdeles ringa i förhållande till dessa vattenbäckens omfång, så 

 kunna de äfven af en måttligt stark frånlandsvind snart nog und anföras, och hastiga vex- 

 lingar af vattnets temperatur med ända till 10° C. och derutöfver, t. ex. frän 16° till G°, 

 äro derför vid öppna kuststräckor af Östersjön <j sällsynta. 



De hufvudsakligaste verkningarne af vindarne på vattenområdenas hydrografiska till- 

 stånd voro således: uppkomsten af tillfälliga ytströmmar eller direkta vindströmmar, hastiga 

 nivåförhöjningar på vindens stötsida, hvilka i deras mest utpreglade form erhållit benäm- 

 ningen stormfloder, sänkning af vattenståndet på vindens läsida i förening med ofta be- 

 tydlig stegring af ytvattnets salthalt och minskning af dess värmegrad, och slutligen efter 

 vindens upphörande secundära ytströmmar, hvarigenom dessa sistnämnda rubbningar äter 

 utjemnas. Alla dessa förändringar kunna vara af öfvergående art, sa att vattenområdet i 

 nästan alla afseenden återtager sitt ursprungliga tillstand, da vinden upphört. Men i livad 

 mån detta blir förhållandet eller ieke, beror på den inverkan vinden kunnat utöfva på 



