74 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



plats år från år. Oafsedt den betydelse som detta förhållande eger i och för sig, lemnar 

 det ett vackert bevis på den noggranhet, hvarmed de hydrografiska arbetena utfördes un- 

 der den Svenska expeditionen 1877. 



Utaf professor Ekmans allmänna öfversigt synes, att han förklarar inträngandet af 

 saltvatten såsom underström i Östersjön ur principen om olika vätskors förhållande uti 

 kommunicerande kärl, så att, om två hafsbassiner, som innehålla vatten af olika salthalt, 

 äro i kommunikation med hvarandra, måste inströmning af det saltaste vattnet från ena 

 området till <\et andra ega rum uti de djupaste gemensamma nivåerna, under det ett ut- 

 flöde af färskare vatten vid ytan eger rum i motsatt led. Uti förbindelseleden mellan 

 bada områdena komma alltså de färskare vattenlagren att kilformigt öfverlagra de saltare. 

 Längdsektionen a plansch XIII lemnar den tydligaste illustration till denna princip, som man 

 kan begära, i det alla vattenlager utefter Östersjöns hela utsträckning visa sig vara på 

 sådant sätt orienterade. 



Förutom denna princip, hvilken omedelbart framgår af vätskornas fysiska egenskaper 

 och hvilken före Ekman uttalats af många andra hydrografer, har Ekman äfven funnit en 

 förklaring öfver rörelsefenomenen i hafvets olika lager, hvilken särskildt på det Baltiska 

 området har en vidsträckt tillämpning. Vid en undersökning 1875 af strömförhållandena 

 vid Götaelfs utlopp i Kattegat upptäckte Ekman, att under det utflödande färskvattnet fanns 

 en ingående bottenström af salt vatten från Kattegat, hvilken långt inne uti sjelfva elfvens 

 strömfåra uppnådde en högre nivå än motsvarande vattenlagren hade ute i sjelfva Katte- 

 gal. Ekman insåg att här förelåg ett hydrodynamiskt fenomen och att den ingående under- 

 strömmen hemtade sin rörelseenergi från den uti ytströmmens vattenmassor inneboende lef- 

 vande kraften, hvilken genom friktionens förmedling delvis omsattes uti arbete, som be- 

 höfves för att indraga det salta vattnet från Kattegat uti flodens bädd och lyfta detsamma 

 till högre nivå. Dylika strömmar, som uppstå derigenom, att ytströmmen rycker med sig 

 vattenpartiklar ur det underliggande saltare lagret, hvilka ersättas genom ny tillströmning 

 utifrån och underifrån, benämde Ekman reaktionsströmmar. Man kan utaf hans framställ- 

 ning i afdelningen B finna, hvilken betydelse han tillskrifver dessa strömmar vid förkla- 

 ringen af cirkulationen på det Baltiska området. Från början ansåg jag det vara mycket 

 tvifvelaktigt, huruvida ytströmmarnes reaktionsverkan på de underliggande lagren här spe- 

 lade en så mäktig roll som Ekman påstått; ty hela fenomenet var då endast studeradt 

 vid Mälarens och Göta elfs utlopp, der ytvattnets hastighet är relativt stor och djupet 

 ringa, och det var en oafgjord fråga, om ytströmmarnes inflytande kunde göra sig gäl- 

 lande på sa stora djup som förekomma inom Skagerack, Kattegat och Östersjön. Men den 

 erfarenhet jag förvärfvade under vinterexpeditionen 1890 öfvertygade mig om, att den 

 Baltiska strömmens reaktions verkan på de djupa vattenlagren är den vigtigaste faktorn 

 uti cirkulationen på hela detta hafsområde. Uti afhandlingen »Grunddragen af Skageracks 

 och Kattegats hydrogra.fi» finner man a sid. (18 — 78 en studie öfver de hydrografiska förän- 

 dringar som inträffade vid Kattegats mynning under februari månad 1890, hvartill mate- 

 rialet hemtats dels från expeditionens egna iakttagelser, dels från samtidiga observationer 

 a de Danska fyrskeppen vid Trindelen, Uesö Hende och Skagens ref. Resultatet af denna 

 undersökning visade till komplett evidens, att äfven starka och långvariga vestliga stor- 

 mar icke inverka särdeles på de djupaste lagren i Skagerack och Kattegat, oakta dt de 



