104 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



från botten till omkring 100 meter från ytan. Af detta vattenslag har en ringa del flö- 

 dat öfver tröskeln och samlat sig vid botten i det vestliga bäckenet, der det återfinnes på 

 176 meters djup. ' 



Man skall tinna att på samma sätt alla isolialiner af högre salthalt än 9 °/ 00 äro 

 utsatta för dylika tvära, afbrott och nivåförändringar vid passerandet af de undervattens- 

 trösklar, som finnas uti östra Östersjön. Deremot passera alla isolialiner af lägre salthalt 

 än 9 %o obrutna fram öfver Östersjöns alla trösklar. Sjelfva isohalinen 9 afbrytes vid 

 gränsen mellan Vestra och östra Östersjön, men ingenstädes inom den senares stora område 

 utom måhända af höjningen af Östersjöns botten omkring Ölands sydspets. Längre 

 österut mellan denna ö och Gotland betäckes åter botten, såsom sektion XIX visar, af ett 

 lager med salthalt mellan 8 och 9 °/ 00 . Men isohalinen 10 °/oo saknas här äfven på 106 

 ra. djup. Deraf synes att endast vatten af 8 och 9 °/oo salthalt direkt kan inkomma i 

 bassinen V. om Gotland söderifrån, men att vattnet af 10 ° /'„„ och högre salthalt måste 

 passera O. och N. om Gotland. 



Underströmmen följer alltså i allmänhet den södra och östra sidan af Östersjön. 

 Den går, såsom förut visats, N. om Bornholm, men fyller derefter de stora bassinerna O. 

 om Bornholm och O. om Gotland samt sänder N. om Gotland en arm in i djupbassinen 

 V. om denna ö. Mot N. och Ö. stanna isolialiner af högre salthalt än 7 °/oo m °t f ^ en 

 tröskel, som förbinder Stockholms norra skärgård med den Åländska ögruppen, hvilket 

 synes af sektion XXIX, som går S. om och parallelt med denna bank. Ofver densamma 

 passerar intet vattenlager af högre salthalt än mellan 7 och 8 °/oo> hvarför högsta salthal- 

 ten på de stora djupen i Ålands haf ej uppgår till mer än 7,3 °/ 00 . 



En tvärsektion öfver Finska vikens mynning (sektion XXVIII) visar att vattenlagren 

 af 7, 8 och 9 °/ 00 salthalt hafva obehindradt tillträde dit. Högsta salthalten vid botten 

 å 100 meters djup var 9,70 °/ 00 . Finska viken hör derför i hydrografiskt afseende tillsam- 

 man med Östra Östersjön, eftersom både dess undre och öfre vattenlager äro i omedelbar 

 förening med och deltaga i östersjövattnets cirkulation. I Riga viken torde, att döma af 

 sektionerna XXIII och XXVII, ej inkomma vatten af större salthalt än mellan 7 och 8 " 00 . 

 Emellertid är Rigaviken uti sitt inre vida djupare än vid sin norra och vestra mynning, 

 och salthalten på djupet i denna inre del kan naturligtvis vara högre, liksom fallet ofta 

 är uti fjordar. Detta undersöktes emellertid icke af expeditionen. 



Längdsektionen å plansch XIII visar att alla isolialiner sänka sig inåt Östersjön. 

 Vattenlagren hafva således formen af öfver hvarandra lagda kilar med spetsarne riktade 

 utåt. Det öfversta af dessa lager som begränsas af isohalinerna för 7 och 8 °/ 0ll , som är 

 det ojemförligt mäktigaste, sträcker sig öfver gränsen till Vestra Östersjön och ända in i 

 Öresund, hvarest det utkilar vid ytan. Alla de undre lagren utkila mot botten innan de 

 uppnått gränsen mellan Östra och Vestra Östersjön, men det synes likväl tydligt att dessa 

 vattenlager af högre salthalt härstamma från Vestra Östersjön, der de bildats genom bland- 

 ning af det utströmmande ytvattnet med de underliggande frän Kattegat inkomna saltare 



1 Liksom en ringa mängd vatten af öfver VI °/ 00 runnit öfver Middelbanken och samlat si^ uti den stora 

 östra Gotlandsbassinens djupaste sänkning, hvarigenom nivån för isohalinen 12 sänkts 1.02 meter från station 07 

 till 9G, så har här en ringa mängd vatten af öfver in " lMI runnit öfver denna undervuttensbank och sänkt nivån 

 hos isohalinen 10 med 70 meter. 



