lOfi F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITroNEN 1877. 



XIII mellan Skåne och Bornholm, och man skall finn;), att vattenmassan på hela denna 

 sträcka frän ytan till näinda djup är af likartad beskaffenhet. Det är östersjövattnet frän 

 det stora området mellan Bornholm och Gotland, som intill ett djup af omkring 36 meter 

 är i rörelse utåt mot Sundet och Belterna och tager väo-en genom Bornholmsrännan föl- 

 jande den Svenska sidan af Östersjön. Vid ett djup af omkring 35 meter har vattnet uti 

 inro Östersjön en temperatur af omkring 5° C, och ungefär samma temperatur finner man 

 älven vid station 52, 53, 54 på ungefär samma djup. Men vid 36 meter visar sig ett 

 tvärt afbrott, i det temperatur och salthalt hastigt tilltaga. Det är underströmmens sal- 

 tare och varmare vattenlager, som här inströmma närmast botten och uti södra hälften af 

 sektionen ansvälla till allt större mäktighet, så att underströmmen här återfinnes redan 

 omkring 20 meter under ytan. Dess vatten medför i station 51 en temperatur af ända 

 till 10°, Ii varigenom det märkvärdiga förhållandet inträffar, att i samma tvärsnitt och på 

 ett afstånd af endast ett par mil ett minimum af 5° och ett maximum af 10° existera 

 bredvid hvarandra på nära nog samma djup i hafvet. En sådan formation som isohalinen 

 och isothermen i sekt. XII visa kan endast förklaras deraf, att vattenmassorna äro i jem- 

 förelsevis stark rörelse gent emot hvarandra. Ofvanpå underströmmen i sydliga hälften 

 af tvärsnittet Arcona — Smygehuk framflyter, såsom jag visade, äfven en ytström af öster- 

 sjövatten. ' Äfven detta vatten kommer från trakterna innanför Bornholm, men det torde 

 - att döma af dess högre temperatur — komma ifrån den sydöstliga sidan af Östersjön, 

 hvarest temperaturen hos ytvattnet är högre än utanför Svenska kusten. Det är endast 

 de öfre varmare lagren af vattnet vid den Preussiska och Kurländska kusten, som kunna 

 strömma ut S. om Bornholm, der de afskummas af bankarne mellan denna ö och R i igen, 

 hvilka hindra de lägre kallare lagren att komma ut på denna stråt. Det är äfven, såsom 

 förut är nämdt, dessa bankar som leda underströmmen i NV. riktning från Rugens nord- 

 spets in genom Bornholmsrännan, der vi återfinna den på botten uti sektion XIV och XV. 

 I fall man bortser från tillfälliga omkastningar i strömriktningen, hvilka naturligtvis in- 

 träffa här lika väl som uti Kattegat och Belterna, och uppställer frågan: hvilka vattenlager 

 äro, i stort och helt sedt, på utgående ur Östersjön, och hvilka äro ingående? så finner 

 man af det ofvan sagda, att gränsen mellan det utgående och ingående vattnet, mellan 

 ytström och underström måste hafva legat någonstädes mellan 8 och 10 P / n0 vid tidpunk- 

 ten för den Svenska undersökningen. Sektion XII i förening med XI och station 55 visa 

 tydligt, att det utströmmande östersjövattnet har i sina nedre lager en salthalt af äixvv 

 ^ %o' Största kontingenten till den utgående östersjöströmmen lemnar alltså det mäk- 

 tiga öfre vattenlagret af mellan 7 och 8 °/ 00 salthalt, som utgör mer än hälften af den 

 egentliga Östersjöns vattenmassa, och påträffas uti alla sektioner af Östersjöns bassi ner från 

 ytan till 50 — 60 meters djup ända till trakten af norra Gotland och Rigaviken, der det 

 börjar öfverlagras af ett annat lager med mellan 6 och 7 °/oo sa ^- 



Den utomordentligt likformiga salthalten uti detta vattenlägel- måste tillskrifvas våg- 

 rörelsens och vindarnes långvariga inverkan. Särskildt bör framhållas inflytandet af den 

 cirkulation, som östliga och vestliga vindar framkalla, derigenom att ytvattnet af vinden 



1 |). v. s. vatten från tlen egentliga Östersjön. Underströmmens vatten har visserligen äfven bildats i 

 Östersjön men icke i Östra utan i Vestra Östersjön. 



