KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 I. 107 



drifves mot endera kusten (»Windstau»). Jemvigten återställes genom en strömning i mot- 

 satt led uti de närmast underliggande lagren. Denna kompensationsström kan icke gå så 

 djupt att den upprör sjelfva bottenlagren, hvilka till följe af sin högre specifika vigt ligga i det 

 närmaste orubbade af de rörelser, som försiggå uti de öfre lagren, hvilket man kan inse 

 af de djupare belägna isohalinernas form. Dessa ligga alldeles horisontalt ', men den kom- 

 penserande underströmmen samt den uppstigande och nedstigande rörelsen hos vattnet vid 

 lovarts- och lä-kusten måste dock mäktigt bidraga till vattnets omblandning och upprätt- 

 hållande af en likformig salthalt från ytan ända till ett visst djup, derigenom att saltvat- 

 ten ur de högst belägna lagren i Östersjöns nedre regioner t. ex. af öfver 8 eller 9 °/ o 

 salthalt medföljer dessa strömmar och uppblandas med färska vatten som af floderna spri- 

 des öfver hafsytan. Bogi slawski och Krummel l ' påvisa exempel på starka temperatursänk- 

 ningar hos ytvattnet nära den kust hvarifrån vinden blåser, förorsakade genom uppstigandet 

 af kallare vatten från de djupare lagren i Östersjön. Kapten P. Hoffman ombord å kanon- 

 båten Delphin iakttog den 9 augusti 1875 i Memels hamn en sänkning i vattentemperaturen 

 frän 19° till 8° och slutligen 6° C efter ihållande östlig vind. Men 4 a 5 sjömil från 

 kusten återfanns temperaturen 18° C i ytan, och 35 sjömil från land fanns så låg värme- 

 grad som 6° C först på 70 meters djup. Dessa vexlingar äro för öfrigt väl kända vid 

 Östersjöns badorter t. ex. vid Visby. Den Svenska expeditionen observerade under V. 

 storm en så låg temperatur som 6,°3 närmast Svenska landet (se sektion XIX). Det är 

 anmärkningsvärd^, att de stora temperaturförändringar, som framkallas af en stark från 

 land blåsande vind hos vattnet på läsidan om kusten, icke åtföljas af någon motsvarande 

 förändring i salthalten. Detta visar, att den cirkulation som framkallas af vindströmmarne 

 i Östersjön icke sträcken- sig längre ned än till gränsen af den i afseende på salthalt nä- 

 stan homogena öfre vattenmassan. I thermiskt afseende äter är detta öfre lager ingalunda 

 homogent åtminstone sommartiden, och en blick på sektion XVII ger förklaring öfver, huru 

 det kan vara möjligt, att, såsom i det af Ackehmaxn anförda exemplet, en stark östlig 

 vind kan vid Kurländska kusten på kort tid sänka temperaturen från 18° till 6°. Man 

 behöfver blott tänka sig, att en dylik vind drifver de öfre varma vattenlagren vesterut 

 och att vattnet från 38 meters djup som i station 81 har 6° temperatur uppstiger till 

 ytan för att ersätta det bortförda ytlagret. Salthalten förändras naturligtvis dervid icke 

 märkbart. 



Ännu en orsak bidrager mäktigt till vidmakthållande af en likformig salthalt ända 

 till ett visst djup, nemligen den vertikala strömning vattenytans afkylning under hösten 

 och vintern framkallar. Det färskare vattnet, som samlas på ytan, blir genom afkylnin- 

 gen tyngre än det underliggande varmare men något saltare vattenlagret och sjunker ige- 

 nom detsamma, ända tills det trattar ett lager af sin egen täthet. Genom denna ther- 

 miska cirkulation, som vinterkölden frambringar, förorsakas äfven det temperaturminimum 

 som återfinnes i alla sektioner pä omkring 50 — HO meters djup eller just vid nedre grän- 



1 Ett exempel härpå erbjuder den östliga delen af sektion XX mellan Gotland och Kurland, der isohalinen 

 8 genom sin oregelbundna form antyder en temligen betydlig rörelse hos vattenlagren intill 60 — 70 meters djup, 

 under det de följande isohalinerna genom sitt fullkomligt horisontala läge beteckna att de djupa vattenlagren äro 

 i hvila. 



2 Oceanographie II p. 305. 



