116 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



Skillnaden består således deruti att lagren af 7 och 8 °/oo salthalt, hvilka enligt 

 de Svenska observationerna räckte ända ned till ett djup af öfver 70 meter, vid tiden för 

 Pomineranias undersökning skulle varit så tunna, att de ej uppnått 46 meters djup. Der- 

 eniot skulle lagret af mellan 9 och 10 °/oo salthalt, hvilket den Svenska expeditionen här, 

 liksom öfverallt uti det inre af Östersjön, fann ganska tunnt (10 — 15 meter tjockt), 1871 

 haft den kolossala mäktigheten af 100 — 150 meter eller ännu mer. Största skillnaden 

 visar sig likväl uti temperaturens fördelning. I stället för de 1877 observerade minimi- 

 rcgistren mellan 30 och 70 meter och den derpå följande konstanta temperaturen hos de 

 undre lagren ända till botten skulle temperaturminimet 1871 befunnit sig i de stora dju- 

 pen (210 meter) och haft ett så lågt värde som 0°,8 C. En så låg temperatur observe- 

 rades ingenstädes på något djup 1877 inom hela Östra Östersjön. 1 Ålands haf fanns väl 

 ett minimum af denna valör men ej på djupet utan på endast 40 meter under ytan. 



Ifall Pomineranias mätningar uti vestra Gotlandsbassinen äro riktiga — hvilket är 

 omöjligt att afgöra, emedan ej mer än en bestämning gjordes på hvarje djup — hafva 

 stora förändringar hos vattenlagren uti Östersjöns djupaste bassin inträffat under tiden 

 från 1871 till sommaren 1877, hvilket ger oss en helt annan föreställning om vattenom- 

 sättningen på djupet inom Östersjön än man får vid betraktandet af den Svenska expedi- 

 tionens resultat, hvilka såsom jag förut nämnt häntyda på ett ganska stationärt tillstånd 

 på de stora djupen, der temperaturen är konstant på hundratals meter och isohalinerna 

 ligga fullkomligt horisontalt. Endast en förnyad undersökning af Landsortsdjupet kan af- 

 göra frågan om Östersjöns djupaste lager är i ett tillstånd af relativ hvila eller inbegripna 

 uti en rask omsättning. 



Sammanfattas resultaten af ofvanstående jemförelser mellan de uppgifter som föreligga 

 om tillståndet i Östersjön 1877 och föregående och efterföljande år, så visar det sig att: 



den yttre afdelningen af Östra Östersjön V. om Bornholm och Skåne är utsatt för 

 betydliga förändringar, derigenom att förhållandet mellan det inflödande och utflödande 

 vattnet i Östersjön vexlar. 



Östersjön erhåller tillförsel af saltare vatten, dels genom tillfälligt inflöde af vatten 

 frän Öresund, dels genom reguliär inströmning af vatten från Vestra Östersjön såsom under- 

 ström öfver gränslinien Falster — Darserort. Inströmningen genom Sundet inträffar jem- 

 förelsevis sällan, men kan införa vatten af betydlig salthalt (16 / 00 och deröfver) uti yttre 

 Östersjön, såsom fallet var i slutet af september 1876. 



Underströmmen inför sommartiden vanligtvis vatten af från 10 — 12 och 14 %o sa ^~ 

 halt, men kan vid vissa tillfällen medföra vatten af ända till 17 °/ 00 , hvilket är den högsta 

 salthalt som observerats inom den egentliga Östersjön. 



Underströmmen är intermittent. Den Svenska expeditionen 1877 har visat, att det 

 gifves tillfällen då intet inflöde i Östersjön eger rum utan endast utströmning af östersjö- 



fanus på 01 meter uti två närbelägna stationer salthalterna 8,09 och 9,1 2 ° /00 ; på omkring 120 meter vid en station 

 7,7 1 och vid en annan 8,22 °/ 00 samt på 176 meter ena gången 10,2 1, andra gången 9, 20 °' 00 . 



Då det kan antagas vara alldeles omöjligt att inom en distans af 10 mil de djupa lagren äro underka- 

 stade så stora omkastningar, måste man antaga, att vattenhemtarne i några fall slutit sig för tidigt (hvilket är den 

 vanliga anledningen till dylika fel), och då det icke är möjligt att urskilja de riktiga resultaten från de oriktiga, 

 måste jag lemna Pommeranias djuplodningar i Gotlandsdjupet utom räkningen. 



