118 F. L. EKMAN, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN 1877. 



ténlager af sådan salthalt påträffades vid öfver 80 meters djup i station 62 (sektion XXXI). 

 Uti den färglagda längdsektionen å pl. XIII visas äfven fördelningen och formationen af 

 vattenlagren i de nordligaste delarna af Östersjön. Sektionslinien följer den djupaste 

 rännan genom S. Qvarken och Ålands haf. 



Man ser af denna sektion att isohalinerna 9 och 8 stanna mot den bank som be- 

 gränsar Östra Östersjön; isohalinen 7 passerar denna bank men afbrytes vid bottens höjning 

 uti S. Qvarken och återfinnes först på vida större djup och nära botten uti Bottenhafvet. 

 Isohalinen 6 passerar obruten öfver båda gränserna. 



Förhållandena här förete en viss likhet med längdsektionen å plansch IV från Vestra 

 till Östra Östersjön. Isohalinen 6 har en motsvarande plats här som isohalinen 8 å 

 plansch IV. Och vattnet af mellan 5 och 6 %o s ?»lt spelar uti Bottenhafvet samma roll som 

 vattnet af 7 — 8 °/oo u ^ Östersjön. Dessa båda vattenslag äro de vigtigaste på hela Öster- 

 sjöområdet, eftersom de finnas uti största myckenheten och utgöra hufvudmassan uti dess 

 båda största afdelningar. Vattnet af 7 — 8 °/ 00 är typiskt för Östra Östersjön; det utgör 

 det hufvudsakliga innehållet i Östersjön, bildas inom dess gränser och utströmmar öfver 

 dessa gränser. 



Såsom ytström öfverskrider det tröskeln mellan Östra och Vestra Östersjön och den 

 grunda sydliga delen af Sundet; såsom underström passerar det banken mellan Svenska 

 och Finska skärgården, fyller Alandshafs stora djup och intränger tidtals genom S. Qvar- 

 ken. Det lilla bottenlagret under isohalinen 7 %o> som synes i sektion XXXI vid sta- 

 tion 62 (den sydligaste i Bottenhafvet), är dess nordligaste, den kilformiga tungan vid 

 ytan ofvanom isohalinen 8 °/ 00 mellan stationerna 45 och 47, i trakten af Cadetten Rinne 

 vid Vestra Östersjöns gräns, är dess sydligaste utlöpare. Det kan derför benämnas öster- 

 sjövatten i egentlig mening. Genom den kolossala vattenmassan i detta lager förklaras, 

 hvarföre salthalten inom Östersjön på det stora gebit, der detta lager går i dagen, hål- 

 ler sig inom omärkbara gränser konstant från år till år — ett faktum som alla hydro- 

 grafiska undersökningar konstaterat — samt derjemte är likformig från ytan till ganska 

 betydligt djup. Det är klart att en så stor vattenmassa icke på ett eller flera år hinner 

 afrinna ur Östersjön, och att derför vindar och vågrörelser hinna åstadkomma en likfor- 

 mighet hos salthalten, hvilken tillfälliga inflytelser icke förmå i märkbar mån rubba. 



Den jemna salthalten i östersjövattnet — livarmed alltså förstås vattenlagret af 7 

 — 8 °/oo salthalt — underhålles å ena sidan genom inflöde af saltare vatten från Vestra ( )ster- 

 sjön och Sundet, å andra sidan genom tillflöde af färskare vatten från Finska viken och 

 Bottenhafvet. Detta senare lemnar den största kontingenten, och utflödet derifrån består, 

 såsom redan är nänidt, till sin hufvudmassa af vatten af samma slag, som fyller Botten- 

 hafvet från ytan ända till nära 60 meters djup, d. v. s. af salthalten mellan 5 och 6 %o> 

 hvilket vatten här i Bottenhafvet har samma betydelse 1 som vattnet af 7 — 8 °/ 00 i Öster- 

 sjön. Salthalten hos lagret 5 — 6 °/oo vidmakthålles genom inflöde af 7 — 8 ° 00 vatten eller 

 öst örsjö vatten, hvilket underströmmen medför. Denna underström liknar underströmmen 

 ifrån Vestra Östersjön äfven deruti, att den är intermittent. Det finnes antagligen tider, 



1 Emellertid är vattenmassan i detta lager af mycket mindre storlek än 7 — 8 ° 00 lagret i Östersjön och 

 torde alltså kunna vara utsatt för variationer i salthalt af märkbar storlek under olika årstider. 



