8 II. DAHLSTEDT, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES HIERACIUM-FLORA. 



hvilka större delen aldrig utväxa eller endasl utväxa, då rhizornets yngre delar skadas. 

 Från do stora, slutna, köttiga knoppar, genom hvilka vissa former normalt öfvervintra, 

 skilja sig dessa genom sin litenhel och genom sina få, högst 2 — 3 tunna och sma fjäll. 

 Under milda höstar utveckla sig stundom proleptiskt äfven de nyss omnämda, köttiga 

 knopparne till sma bladrosetter, hvilka i detta stadium öfvervintra. Mellan former, hvilka 

 ega de nyss nämda skarpt markerade innovationssätten, står en hel serie andra, hvilka än 

 mera närma sig den ena lin den andra kategorien. Mänga af dessa mellanformer öfver- 

 vintra allt efter omständigheterna och sina individuella egendomligheter än med knoppar 

 än med sma rosetter. Ett likartadt innovationssätt anger visserligen i mänga fall äfven ett 

 genetiskt samband, men i stort sedt är det att uppfatta som en biologisk egenskap, hvilken 

 är analog hos genetiskt skilda former och sålunda ej för en naturlig gruppering har det 

 systematiska värde, man skulle vilja antaga. 



Morfologiskt-biologiska typer. I innerligaste samband med innovationssättet står hos 

 Archieracia (liksom äfven hos Piloselloidea) utbildningen at den ofvanjordiska stammen, 

 genom hvilkens morfologiska och biologiska egendomligheter flera ganska skarpt markerade 

 typer låta sig urskiljas. 1 närmaste samband med de tvenne skarpast utpräglade öfver- 

 vintringssätten, ha sålunda tvenne sinsemellan skarpt skilda typer utvecklats, nämligen 

 silvaticum-typen och umbellatum-tyipen, hvilka kunna betraktas som hufvudtyper, och till 

 hvilka öfriga typer mer eller mindre nära ansluta sig. Former af den första typen öfver- 

 vintra normalt genom bladrosetter, af den andra genom slutna knoppar. I allmänhet 

 står den ofvanjordiska stammen i det förhällandet till innovationssättet, att ju mera ut- 

 vecklad den öfvervintrande rosetten är, desto mera tenderar den ett följande ar utvecklade 

 stjelken att förkorta de nedre internodierna och sålunda erhålla en bladrosett af persiste- 

 rande blad vid sin bas och på samma gäng allt färre, af förlängda internodier skilda stjelk- 

 blad; deremot, ju mera typiskt innovationen eger rum genom slutna knoppar, desto flera 

 af korta internodier skilda stjelkblad erhåller stammen och desto tydligare ärp de nedre 

 stjelkbladen skilda af utvecklade mellanleder och desto tidigare afvissna de. 



Med afseende på stjelkens utbildning och innovationen kunna följande typer urskiljas: 

 Typ I, silvaticum-typen. 



Innovation normalt genom öfvervintrande bladrosetter. Mos den under en följande 

 vegetationsperiod utvecklade, blommande stjelken, äro de nedre internodierna yttersl 

 förkortade, hvarigeriom vid dess bas en vanligen rikbladig rosett bildas. Basalbladen 

 äro långskaftade, typiskt breda, med från skaften vanligen väl afsatt bas, som oftast är 

 bred och varierar frän tvär till kort vigglik eller typiskt hjertlikt-pillik eller ibland 

 rundadt hopdragen, men alltid, åtminstone på de inre bladen, är karaktäristiskt in- 

 skuren af än tätare än glesare, olikstora och oregelbundet v ex lande, utåt- eller bakat- 

 rigtade, gröfre eller finare flikar och tänder med bugtiga sidor. Skifvans öfriga 

 del är än nästan helbräddad än groft och oregelbundet flikad, tandad eller sag- 

 tandad. Stjelken än bladlös, än med 1, sällan '2 utvecklade, skaftade, sinsemellan 

 och frän basalbladen samt frän inflorescensen af langa mellanleder skilda blad 

 af ungefär samma form som de inre rosettbladen. Holkar, vanligen sma och 

 oftast smala. Af denna typ kan urskiljas tvenne, dock ej skarpt begränsade 

 bityper. 



