KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 15 



förekomma hos Archieraeia liksom hos Piloselloidea ej sällan en eller flera bistammar, 

 hvilka uppstå i de öfre rosettbladens veck. Deremot saknas flageller alldeles. I enlighet 

 med Nägelis och Peters framställning af förhållandet hos Piloselloidea kan man äfven 

 hos Archieraeia på den ofvanjordiska stammen iakttaga följande regioner: 



1) Rosettblads- (jemte lågblads-regionen) med förkortade internodier och först till- 

 sedan aftagande bladstorlek. 



Hos de grupper af former, hvilka öfvervintra med bladrosetter, saknas lågblad 

 alldeles eller äro få (2 — 3) små och tunna. Hos former, hvilka öfvervintra med 

 slutna knoppar, äro de större, köttigare och flera. Hos dessa former äro stjelkens 

 första blad, hvilka delvis motsvara öfriga formers rosettskott, små och skilda af 

 mer eller mindre långa internodier samt tilltaga uppåt i storlek. De sakna sålunda 

 en rosettbladsregion. 



2) Stjelkbladsregion med mer eller mindre förlängda internodier och uppåt hastigt, 

 småningom eller plötsligt aftagande bladstorlek. 



Pa stjelkens bladrikedom, afståndet mellan internodierna och stjelkbladens 

 långsamma eller tvära aftagande i storlek uppåt beror till en stor del utseendet 

 hos de förut skildrade typerna. För närmare enskildheter hänvisar jag till den före- 

 gående framställningen af dem och till de speciella beskrifningarne längre fram. 



3) Högblads- och injlorescens-vegionen med aftagande internodielängd och aftagande 

 bladstorlek. 



Till inflorescensen skall jag återkomma längre fram. 



4) Bio i nst er regionen eller holken {involucrum med receptaculum) med förkortade 

 internodier och först till- samt derefter aftagande bladstorlek. 



Med afseende på internodiernas längd förefinnes sålunda på den ofvanjordiska stam- 

 men tvenne minima, i rosettblads- och blomsterregionen, och ett mellan dem inskjutet 

 maximum, stjelkbladsregionen, hvilken i allmänhet företer längre och färre internodier i 

 samma man som rosettbladsregionen är väl utbildad. Så följer hos silvaticum-typens for- 

 mer omedelbart på de korta internodierna i rosetten ett långt, som upptar \ — A af stjel- 

 kens hela längd, derpå ett andra, som upptar den återstående längre eller kortare delen till 

 inflorescensregionen. Ibland blir hos denna typ det nedersta internodiet ännu mera förkor- 

 tadt, så att det stjelkblad, hvarmed det afslutas, till och med deltar i bildandet af den 

 basala rosetten. Hos andra former af denna typ eger stjelken stundom ända till 3, ehuru 

 alltid förlängda internodier. Hos cwsium- och vidgat um -typens bli internodierna flera, men 

 alltid langa och vanligen längre än bladen. Hos öfriga typer (subrigidum-, subramosum-, 

 rigidum- och umbellatum-typen) ökas de allt mera till antalet men aftaga i längd, så att 

 de, isynnerhet hos de senast nämda, tvenne typerna, oftast äro kortare än bladen. Det 

 längsta internodiet kan hos dessa ligga än närmare stjelkens bas, än närmare dess spets, 

 men i allmänhet äro de öfre och nedre jemförelsevis längre än de mellersta. 



Bladen. Med afseende pa bladens form, bladbasens utseende och tandningen gör sig 

 här en utomordentligt stor vexling gällande, hvilken bildar en slående motsats till den 

 enformighet, som råder hos Piloselloidea. Vid skildringen af de morfologiska typerna har 

 jag redan antydt, i hvilket förhållande bladens relativa bredd samt basens form och i viss 

 mån äfven tandningens utseende står till stjelkens bladrikedom och innovationssättet. Den 



