KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 



25. n:o 3. 17 



man äfven kan iakttaga hos en del former, hos hvilka den blott undantagsvis förekommer. 

 Hos dessa är det just på de torraste och soligaste lokalerna, som den framträder. För 

 öfrigt synas den i en del fall viss man äfven betingas af individuella olikheter och sanno- 

 likt äfven af underlaget. 



Af ofri ga färger, som förekomma hos bladen, bero de olika skiftningarne af violett, 

 som förnämligast uppträder på deras undersida, af ståndortsförhållandena. På spetsarne af 

 bladen (hufvudsakligast på stjelkbladen) förekommer hos många former en mer eller mindre 

 liflig och utbredd brun- eller purpurviolett, ofta verkligt praktfull färg, hvilken hos 

 somliga arter är en konstant eller ofta uppträdande företeelse och förlänar dem ett 

 karaktäristiskt utseende. Till hvilken grad denna färg beror af lokala förhållanden, känner 

 jag ej; i flera fall synes den dock i viss grad betingad af ståndorten. 



Hos de former, hvilka ega öfvervintrande rosetter, gör sig mellan de yttre och inre 

 bladen i den under en följande vegetationsperiod utbildade bladrosetten en ganska stor 

 olikhet gällande med afseende på form, tandning, bredd och basens bildning. De yttre (första 

 bladen) äro små och föga eller ej tandade, de mellersta äro vanligen störst och bredast samt 

 ega oftast det för arten mest karaktäristiska utseendet hos bladbasen, det eller de inre äro åter- 

 igen vanligen mindre och smalare, men hafva artens karaktäristiska tandning bäst utpräglad. 

 På samma sätt är förhållandet med de rosetter, hvilka utbildas utan föregående öfvervintrings- 

 rosett och de nedre bladen på stjelken hos former, hvilka öfvervintra med slutna knoppar. 

 Med afseende på stjelkens blad gör sig äfven en ofta karaktäristisk olikhet gällande allt 

 efter deras läge. Men beträffande detaljer hänvisar jag till den speciella delen. 



Inflorescensen eller blomsterställningen (korgställningen). Denna är temligen vex- 

 lande hos olika typer. Dock förekomma här ej i morfologiskt (och biologiskt) afseende så 

 skarpt utpräglade typer som hos Piloselloidea. Så förekommer här aldrig som hos en del 

 af dessa (Pilosellina) förgrening endast i rosetten, hvarigenoin växten antingen blir en- 

 blomstrig eller erhåller genom utveckling af enblomstriga skaft ur de öfre bladaxlarne och 

 genom kortheten hos de dem tillhörande internodierna en »rosettstäld flock» (»rosetten- 

 hurtige Dolde»). Likaledes förekommer aldrig eller endast sällan en så väl utpräglad, flock- 

 lik inflorescens som hos Cymosina, ehuru den hos många arter kommer ganska nära en 

 sådan. Inflorescensens morfologiska utbildning står ej alltid i ett bestämdt förhållande till 

 stjelkens, ehuru den till en viss grad är beroende af densamma. Inflorescensens utveck- 

 ling och blomstring är centrifugal, men de enskilda korgarnes deremot som bekant centri- 

 petal. Denna anordning är af stor biologisk betydelse. Stjelken afslutas alltid vid blomnin- 

 gen med en holk, hvilken uppbäres af ett längre eller kortare internodiuin utan eller med ett 

 mindre antal brakteer, men som aldrig ur sina veck utveckla grenar och äfven sakna hvarje 

 rudiment dertill, h vårföre detta internodiuin af NäGELI och Peter benämnts akladium. Den 

 öfriga delen af stjelken benämnes af dem kladofor. Denna toppholk blommar först, medan gre- 

 narne af första ordningen ännu ej natt i jemnhöjd med densamma och deras holkar ännu äro 

 slutna. Derpå sträcka sig grenarne af första ordningen mer eller mindre (deras förlängning är 

 inom vissa gränser för hvarje särskild art bestämd) och deras toppholkar utslå mer eller mindre 

 samtidigt. Samma förhållande upprepas med grenarne af tredje och följande ordningar. Genom 

 denna anordning blifva de blommande korgarne alltid väl synliga för insektsbesök. Biologiskt 



K. Sv. Vet. Akail. Handl. Band 25. N:o 3. 3 



