KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. NIO 3. 19 



några af subeetsium-tiypeii. För öfrigt ega alla former af dessa och ofvannämda typer i 

 mer eller mindre utsträckning förmågan af förgrening från örtbladsaxlar, hvilket kan iakt- 

 tagas hos kraftigt närda och isynnerhet hos odlade exemplar. Detta slags inflorescens, 

 som Nägeli och Peter kallat nedåt obegränsad (in/t. indeterminatd), förekommer dock mest 

 typisk hos former, hos hvilka stjelkbladsregionens blad äro talrika och utan bestämd gräns 

 öfvergå i högbladen, såsom hos rigidum- och umbellatum-typerna samt hos inånga former 

 af ramosum- och subrigidum-iyperna. Hos dessa fortskrider normalt förgreningen ett 

 mer eller mindre långt stycke nedåt mot stjelkbasén och hos en del former äro kraftiga 

 exemplar ej sällan förgrenade ända till basen. 



Hos flertalet former är anordningen af axlarne af första ordningen liksom deras 

 normala antal ett temligen bestämdt. Likaledes är anordningen och antalet af axlar af 

 andra och följande ordningar för hvarje art inskränkt inom vissa bestämda gränser, hvilka 

 hos olika arter kunna vara vidare eller tränare. Afven ordningarnes antal är inom ganska 



o o o 



bestämda gränser för hvarje art konstant. Den vinkel, under hvilken förgreningen eger 

 rum, är visserligen hos hvarje art rätt mycket varierande efter naturen af de omgifvande 

 förhållandena, dock kunna äfven här för de olika formerna vissa bestämda om än mången 

 gång mycket vida gränser fastställas. Alla dessa förhållanden lemna mer eller mindre 

 användbara karaktärer af systematiskt värde. Mången gång äro infforescensgrenarna eller 

 axlar af vissa ordningar m. 1. ni. raka; hos en del former utgå de i mer eller mindre 

 trubbig vinkel mot hufvudstanimen eller axlarne af äldre ordningar och böja sig sedan i 

 mer eller mindre vid båge uppåt. Afven dessa karaktärer visa sig vara i olika grad 

 konstanta hos de skilda formerna, men ega ofta ganska stort systematiskt värde. 



Med afseende på längden af blomsterställ ningens grenar i förhållande till akladiet 

 gifves det olika grader, hvilka ega mer eller mindre utpräglad konstans hos de skilda 

 formerna. Följande hufvudslag kunna iakttagas med afseende på grenarnes och akladiets 

 förhållande till hvarandra: 



1) Grenarne af första ordningen (och följande förgreningar) öfverskjuta mer eller 

 mindre långt akladiet (ramis super antibus). Detta är förhållandet hos de flesta in- 

 florescenser. 



2) Grenarne af första ordningen nå i jemnhöjd med akladiet (ramis cequantibus). 

 Detta är mindre allmänt, men inträffar naturligtvis alltid i de tidigare stadierna 

 af blomstringen. 



3) Grenarne af första ordningen nå ej i höjd upp till akladiet. Detta inträffar 

 sällan med infiorescensen i sin helhet och hufvudsakligast hos former med obe- 

 gränsad blomsterställning, utan oftast äro de öfre grenarne, hvilka utgå från 

 axlarne af högblad (eller de närmast följande gradationerna till örtbladen) öfver- 

 skjutande akladiet eller jemnhöga med detsamma, hvaremot de nedre, kortare gre- 

 narne ej nå i jemnhöjd med de öfriga. Naturligtvis har man vid bestämmandet af 

 dessa förhåållanden att alltid jemföra identiska stadier, helst afblomstrade infio- 

 rescenser, hos hvilka ytterligare längdtillväxt af grenarne ej kan ega ruin. 



Som jag nämnt, ega Archieracierna ej så skarpt utpräglade inflorescenstyper som 

 Piloselloidema, i det några af de senares ytterlighetstyper, såsom den gaffelgrenade och 

 den flocklika ej förefinnas rena och de öfriga förekomma i otaliga modifikationer efter 



