KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 23 



alldeles beroende af ståndorts- och näringsförhållanden och är dessutom oberoende 



af inflorescensens förhållande i öfrigt. 

 Holkarne. Med afseende på dessa herrskar inom Archieracia en rätt stor variation 

 såväl med afseende pa form och storlek som färg och fjällens form och anordning. Hol- 

 karnes form är för hvarje art inom bestämd;) gränser konstant, och äfven storleken vexlar 

 i allmänhet jemförelsevis obetydligt inom hvarje art. Vexlingarne belöpa sig i allmänhet 

 högst till en eller ett par millimeter till längd och bredd. Breddens förhållande till läng- 

 den plägar äfven vara ganska konstant. Längden vexlar hos hela gruppen från (8 — ) 

 10 — 16 in. m. och bredden från (4,5) — 5 — 10. I följande beskrifningar uttryckes detta 

 efter Norrlins föredöme med ett bråk, så att täljaren angifver höjden och nämnaren bred- 

 den. Holkens form är serdeles konstant hos hvarje form. Denna iakttages bäst på unga 

 holkar, hos hvilka topparne af ligulse börja bli gula d. v. s. hvilka snart skola slå ut. I 

 tidigare stadier är skillnaden mellan bredd och längd mindre än sedermera, och i de allra 

 tidigaste öfverskjuter bredden betydligt längden, sa att holken blir starkt nedtryckt. Hos 

 holkar med rundade sidor varierar formen från bredt äggrund eller konisk till oval. Äro 

 sidorna raka blir formen mer eller mindre cylindrisk. Holkens utseende beror äfven 

 mycket på fjällens ställning och basens form. Hos en del former äro fjällen i stadierna 

 närmast före korgens utslående långa och sluta sig alldeles tillsammans med sina spetsar 

 så att ett tomrum öfver de unga ligula? bildas (holkarne bli i detta fall koniska eller 

 kägelformiga) eller bilda de en upptill öppen cylinder. I andra fall äro de med spetsarne 

 nedböjda och tätt tillryckta öfver de unga ligulae. I detta fall liksom äfven clå fjällen äro 

 korta och blott nå i jemnhöjd med de outslagna ligula?, blir holken i spetsen tvär. Basens 

 form är för olika arter i olika grad karaktäristisk. Den vexlar från äggrund (ovata) eller 

 rundad (rotundata) till tvär eller afhuggen (trttncata). Hos många är den mestadels under 

 blomningsstadiet nedlöpande och mer eller mindre snurrlik (turbinata). Holkens färg be- 

 ror dels af indumentets beskaffenhet och färg, dels af fjällens egen färg. Färgen är visser- 

 ligen af en viss konstans, men är inom temligen stor latitud föränderlig för hvarje art, 

 emedan den i ganska hög grad är beroende af ståndorten. Så erhålla holkar med normalt 

 svartgröna fjäll i skugga en liflig, i stark sol eller värme en blek grönska. Den mörka, 

 (svarta) färgen, hvilken mangen gång stöter i brunaktigt eller violett synes i allmänhet 

 bäst utvecklad pa exponerade ståndorter med stark sol och mer eller mindre stor skillnad 

 mellan dagens och nattens temperatur. Under serdeles varma somrar och på varma stånd- 

 orter med obetydliga temperaturvexlingar har jag iakttagit att holkarne bli blekare 

 än eljest. Sa inträffar ofta pa Gotländska solbelysta strandvallar, der mångenstädes 

 en hel mängd former, såsom H. *stenolepis, H. *ceesium» II. *ccesiomurorum, H. 

 *£%altatum, H. *vulgatum m. ti. uppträda med 1 »lekta holkar (och blad). Under samma 

 förhållanden röner indumentet ett likartadt inflytande och bidrar härigenom till förändringar 

 i holkarnes färg hos mänga arter, hvarom mera sedan. 



Holkfjällen. Allt efter sitt läge antaga fjällen olika utseende och kunna pa grund 

 häraf inordnas i flera kategorier. 1 beskrifningarne har jag för korthetens skull oftast blott 

 upptagit, trenne hufvudslag och betecknat dessa med följande termers ytterfjäll {squamw ex- 

 teriares v. bosalts), de mellersta fjällen {squamce mtermedioe) och de inre {squamce interio- 

 res), hvartill i enstaka fall lagts ett fjerde slag {squamce intima). I. 1*. Norrlin har med 



