KOXGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 33 



med någon utvidgning, Ccesia ungefär af livad Fr. under olika tider sammanfattat under 

 H. ccesium och Vulgata genuina ungefär af H. vulgatum Fr., och de båda sistnämda till- 

 sammans omfatta H. murorum L. Dock synes Linnés H. murorum hufvudsakligen ha inne- 

 fattat hvad Fries kallade H. ccesium, ehuru det synes tydligt att han derjemte under 

 detta namn omfattat en del af hvad Fries sedermera kallade H. vulgaUifti. Fries ur- 

 sprungliga H. vulgatum i Nov. Ed. 1 motsvarar dock båda dessa grupper. 



A. SUBC.ESIA (Almqu.). 



Stjelk nästan glatt eller (nedtill) föga hårig, upptill ofta rikt, nedtill föga eller icke 

 stjernhårig, bladlös eller med ett litet, lancettlikt till fjällikt blad, mindre ofta med ett 

 skaftadt, långt och skarpt spetsadt, åtminstone vid basen djupt och smalt flikadt eller djup- 

 tandadt blad, hvilket oftast är fästadt på stjelkens nedre del. Ofta ingår det eller tenderar 

 det att inga i den basala bladrosetten, som vid blomningstiden vanligen består af 4 — fi 

 blad, hvilka oftast äro långskaftade och genom de ytterligt förkortade, nedre internodierna 

 alltid äro in. 1. ra. tätsittande. Bladen äro normalt starkare eller svagare glaucescenta 

 eller ibland blekgröna, sällan mörkare gröna, men äfven i dessa fall med m. 1. m. tydlig 

 anstrykning af blagrönt, ofta med skiftning i blygratt eller lökgrönt, ofvan vanligen glatta, 

 undertill föga håriga, men deremot oftast och stjelkbladet nästan alltid m. 1. m. tydligt, 

 ej sällan rikt stjernhåriga- Basalbladen äro vanligen breda, oftast rikt tandade, ej sällan 

 tätt, oregelbundet och smalt flikade med ofta på skaftet nedstigande fria, smala flikar eller 

 tänder. Åtminstone gäller detta alltid om det innersta bladet i rosetten, hvilket alltid är 

 skarpt och oftast långt spetsadt, och i ännu högre grad gäller detta om stjelkbladet. Af 

 de öfriga bladen äro de 1 — 2 yttersta ofta mycket trubbiga, ej sällan i spetsen rundade 

 eller tvärhuggna till urnupna. Isynnerhet inträffar detta hos former, som hafva mest till- 

 spetsade och utdragna inre basalblad. Härigenom uppstår hos de mest typiskt utpräglade 

 formerna, som dessutom hafva djupast tandade och mest oregelbundet inskurna blad, en 

 serdeles karaktäristisk bladrosett. 



Holkarnes beklädnad är rätt vexlande, dock är stjernluddet på både dessa och holk- 

 skaften hos det stora flertalet former öfvervägande och uppträder vanligen jenit utbredt 

 Giver hela fjällens yta eller rikligare samlad t i deras kanter såsom en bredare eller sma- 

 lare, ibland skarpare, men oftast inåt svagare markerad strimma. Håren, hvilka aldrig 

 helt och hållet saknas hos någon form äro vanligen fina och mjuka samt i allmänhet ljusa 

 och aldrig serdeles rikliga, ehuru de otta äro talrikare än glandierna. Dessa äro, isynner- 

 het om de uppträda rikligare, små och fina, varierande gulaktiga — svarta. De äro van- 

 ligen mera glänsande och genom mindre tydliga upphöjningar slätare än hos följande grupp. 



Holkfjällen äro smala, vanligen in. 1. in. spetsiga, oftast med långt utdragen spets. 

 I holkarnes tidigaste stadier äro de oftast långt öfverskjutande de outslagna blommorna 

 och slutna öfver dem, men skilja sig snart med sina spetsar och bilda en ni. 1. ni. tydlig 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band "25. N:o 3. 5 



