44 II. DAHLSTEDI, BIDRAG TILL SYDÖSTRA SVERIGES IIIEKACH/M-FLOKA. 



ifrågavarande art de skuggiga och fuktiga ställena, hvaremot H. *ca>sium företrädesvis 

 väljer torra och soliga afsatser. De äro båda sannolikt att anse som två ytterst närbesläg- 

 tade men i olika rigtning utbildade former, den förra- efter silvaticum-*tyipen den senare 

 enligt den efter densamma benämda cdfsmm-typen. 



Utbredning inom området: Östergötland, Vist s:n, Sturefors, Sundsbro, Tobo oeh Hofvetorp på ekbackar. 

 lundbackar oeli berg; Oppeby s:n, Drabo (förf.); Hägerstad s:ii, Dräitinge, berg vid sjön Nimmern oeli N. Vi s:n, 

 Urberget (K. P. Dusen); Omberg, Vettersbranterna allmän (förf.); Qvillingej Krokeks s:n Marmorbraket. Små- 

 land. Gärdserum sm, Qvistrum (förf.): Oggestorp s:n, Ljungarp (K.. Johansson); Vestervik, Svinnersbo (A. W. 

 Lund). Gotland, J langvars s:u, Flenvik (K. J. Lönnroth); Visby, Snäckgärdet m. fl. st. allmän (K. J. Lönn- 

 roth och K. Johansson); Fleriuge s:n, Uau och Ar (S. Almquist). 



Utom området anträffad i Upland flerestädes allmän; Södermanland, Vestmanland, Dalarne, Gestrikland, Hel- 

 siiHjIitml. Mi ilrl/,,i,l, /fcrjedaleii, Jemtlaml (Areskutau), Lappland samt i Vestergötland, Dahland, Blekinge och Skåne. 

 I Norge är den funnen på Dovre (N. C. Kindberg) och i Kristianiatrakten (förf.) samt Finnmarken. — Danmark. 



Ifrån hufvudformen mera afvikande äro: 

 b. obscuratum n. f. 



Skild från hufvudformen och följande var., i hvilka bada (isynnerhet i hufvudfor- 

 men) den utan gräns öfvergär, genom mörka holkfjäll med glesare ludd, vanligen blott 

 glest samladt vid basen, oftast något dunkla stift och mörkare mera i blygrått dragande, 

 ej sällan fläckiga- blad samt mera ccBMum-habitaa. 



En visserligen obetydligt afvikande form och måhända endast en ståndortsmodifika- 

 tion, men hvilken jag likväl ansett mig här böra anmärka för den likhet, den stundom 

 eger med en del analoga former af H. *ecesium, t. ex. den modifikation, som af Fuikk 

 kallats H. plumbeum. Denna likhet framträder hufvudsakligen i den ofta vinkliga och 

 stela tandningen hos bladen, hvilka gerna hafva en blygrå färg och oftare än hos de van- 

 liga formerna undertill äro lifligt violetta, i de rakare och längre vippgrenarne, de ofta 

 nästan oskaftade stjelkbladen och de ofta vid basen bredare fjällen samt de gerna fläckiga 

 bladen. 1 På Gottlands kalkhedar erhålla likväl ej sällan former af såväl hufvudformen som 

 af följande var. rätt ofta fläckiga blad. Hos ingen annan form af H. *stenolepis har jag sett 

 verkligt mörka stift, ehuru de kunna hafva mörka hårpapiller. Hos denna deremot äro de 

 redan under blomningen rätt dunkla och svartna lätt under torkningen. Endast i skugga 

 kunna stiften hos ett och annat exemplar af de öfriga formerna bli något grönaktiga och 

 möjligen äfven i fjälltrakter. 



Former, hvilka kunna hitföras, äro anträffade på Omberg i Östergötland oeli i (raklen deromkring, der de 

 ofta växa tillsammans med Ji. caesium. På Gotland äro andra närstående former, än närmande sig denna än 

 mera hufvudformen, insamlade, såsom vid Visby och på Skälsö (K. Johansson); mycket liknande former finnas 

 vid Upsala och Tibble i Upland (S. Almqvist). 



Här bör äfven nämnas, att på flera ställen former uppträda, om hvilka det är svårt att säga. huruvida de 

 tillhöra //. *stenolepis eller //. *cwsium. Så har jag- under liera är iakttagit en liten grupp vid Hofvetorp i Vist 

 s:n, Östergötland, hvilken ständigt hade att uppvisa en jemn serie former från sådana med stenolepis-h\&å och holkar 

 till sådana, som till bladen äro att föra till //. *casium <>eh äfven till holkarne komma den åtminstone myckel 



1 Den form från Jcmtland, som M. Ei.fstrand kallat f. micrantha, liar äfven oftast fläckiga blad. 



