KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:<> 3. 45 



Därå. Dessa individer varierade för öfrigt utan åtskillnad ined O — 1 eller 2 (ofta oskaftade) stjelkblad, med fläckiga 

 eller ofläckade, glaucescenta till blågrå blad och med gråa till svartbruna holkar. Dylika former äro i det af- 

 seendet intressanta, att de otvetydigt hänvisa på den nära slägtskapen mellan dessa båda former. 



/?. euryanthum n. var. 



H. stenolepis L. f. maerantha Lönnk. in Resa i Smal. och på Gotl. p. 56. 



Skild från hufvudformen, livars hufvndsakliga karaktärer den upprepar, genom gröfre 

 växt, ofta flera stjelkar från samma rotstock med ofta djupare förgrening af vippan samt 

 rakare grenar och skaft, större, ofta ofantligt stora, vanligen ännu mera flikade blad med 

 smalare basalflikar och skarpare tänder, hvilka hafva mera raka sidor, betydligt större 

 holkar (13 — 16 mm. långa) med bredare, ej så långt och fint sylspetsade fjäll, klädda 

 längre upp mot spetsen af jemt spridt stjernludd, hvaraf holkarne ofta bli rätt gråa, och 

 af nästan ända ut i densamma uppträdande fina, korta och glesa hår, samt slutligen mycket 

 stora korgar (ända till 50 mm. i D.). 



Denna utmärkta form, hvilken enligt K. J. Lönnroth är allmän vid Bönders i Klinte 

 s:n på Gotland, der den äfven är funnen på ett par andra ställen, utgör att döma af de 

 talrika exemplar, jag sett, äfven en af de former, hvari H. *stenolepis närmar sig H. 

 *ccpsium. Former från Dovre likna den mycket i habitus och genom större holkar. 1 



Ibland får den i anseende till de stora, ytterst groft tandade och djupt flikiga bladen 

 stor likhet med följande form, hvilken den äfven liknar genom de långt upp mot spetsen 

 stjernhåriga fjällen. Ofta äro bladen på öfversidan mörkfläckiga men för öfrigt ljust och 

 lifiigt glaucescenta. Vanligen blir den tufvig och flerstjelkig. 



y. canulum //. var. Dahlst. Hier. exs. fasc. I. n. 39. 



Vanligen st(jr och grofväxt med intensivt glaucescenta, ännu mera groft och ojenit 

 fliktandade blad än föregående, stora, 13 — 15 m. m. langa, grågröna, holkar af öfver fjäl- 

 lens hela yta utbredt, ganska tätt stjernludd, hvilket är spridt ända upp till den smala, 

 långa och svagt hårtofsade, ej så tydligt syllika spetsen. Holkarne äro för öfrigt ljusa 

 genom fjällens breda gröna kanter och klädda af glesa eller något tätare hår, stundom 

 ined inblandade få glandier. Till bladen öfverträffar den oftast i storlek alla hithörande 

 former. Vippan är vanligen gles med utbredda grenar. 



Ar hittills endast anträffad på ett par närbelägna lundbackar i Vist sm, Östergötland, men der ytterst tal- 

 rik såväl på skuggig som öppen lokal. 



Ar af ett så karaktäristiskt utseende, att jag, om ej den intermediära fi euryanthum varit mig bekant, ej 

 skulle tvekat alt upptaga den som underart. l'å den näiuda trakten förekommer hufvudformen af //. *steno- 

 lepis i talrik mängd och i flera modifikationer på alldeles samma ståndorter, men ännu efter fleråriga undersök- 

 ningar på växtplatsen har jag ej kunnat iakttaga några verkliga mellanformer mellan dem. 



<?. littorale Lönnr. — H. stenolepis var. littoralis Lönnr. Resa i Smal. .och på Gotl. 

 p. 58. — Dahlst. Hier. exs. fasc. II. n. 20 (forma rupestris). 



Till dessa höra troligen II. *stenolepis Lb<r var. ? Xorrl. Bidr. p. 103, från Drivstin n. 



