RONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 75 



tillspetsade. Holkarnes beklädnad är äfven hos denna grupp mycket vexlande, i ännu 

 högre grad än hos föregående grupp. I allmänhet äro alla slagen af har rikligare för- 

 handen än hos föregående. Bäst och rikligast äro hos flertalet former glandierna utveck- 

 lade, och vanligen äro de kraftigare än hos föregående grupp och ofta ensamt förherrskande. 

 Stjernluddet är förhållandevis svagare utbildadt och sällan jemnt fördeladt öfver fjällens yta, 

 utan vanligen, då det är i rikligare mängd förhanden, samladt till en smalare eller 1 »re- 

 dare, ofta skarpt markerad strimma i fjällens kanter. Ibland saknas det nästan helt och 

 hållet eller är doldt af de rikliga glandierna. Da enkelhåren äro öfvervägande äro de 

 betydligt tätare utvecklade än hos föregående grupp. Ofvanstående gäller äfven i nästan 

 samma grad om holkskaften. Dock äro här vanligen glandier och stjernludd rikligast ut- 

 vecklade, det senare ej sällan i högre grad än de förra. Håren äro, då de äro talrika, 

 oftast mjuka och långa samt ni. 1. m. ljusa, då de äro sparsammare, ofta korta och mörka, 

 stundom förvillande lika glandierna, bland hvilka de då nästan äro dolda. Hos en del 

 former öfvergå de utan gräns i glandierna. De ega vanligen tjockare bas än hos före- 

 gående grupp och äro oftast gröfre. Glandierna äro i allmänhet gröfre än hos föregående 

 eller åtminstone längre, mera ojemna och ofta till utseendet liksom krusade 1 af längre 

 upphöjningar eller papiller samt hafva oftast större och tydligare knappar. Stjernluddet 

 består vanligen af mera langgreniga hår än hos föregående och blir i allmänhet derföre 

 lösare och gråare. Holk fjällen äro af vexlande form och bredd. Hos en de] former äro 

 de temligen smala, jembreda och vanligen trubbiga. Hos andra äro de in. 1. ni. lancett- 

 lika och ofta från bred bas småningom afsmalnande, stundom till och med utdraget 

 triangulära. Hos en stor del former äro de karaktäristiskt aflångt lancettlika eller ut- 

 draget ovala och ganska breda. Hos flertalet former äro de trubbade. Vanligen äro de 

 föga utdragna och sällan långt öfverskjutande de unga blommorna. De äro i detta, fall 

 än trubbade, än spetsade. Nästan alltid äro åtminstone några af de inre fjällen spetsiga, 

 ibland sylspetsade. Sällan äro de i sjelfva spetsen glatta, utan vanligen, om än svagt 

 hårtofsade. 



Hithörande former tillhöra äfven, liksom formerna af föregående grupp, silvaticum- 

 typen och till största delen en afvikande modifikation af densamma, den förut omnämnda 

 subvulgatum- ty pen. Bäst utpräglad är denna typ hos de former, hvilka synes stå längst 

 aflägsna från de mera typiska formerna af föregående grupp, mindre väl utbildad hos 

 former, hvilka tydligen äro beslägtade med föregående och hvilka isynnerhet till bla- 

 dens färg, tandning och sparsammare hårighet närma sig densamma, eller hos former, 

 hvilka genom sina karaktärer visa sig befrvndade med former af Vulgata genuina. Mellan 

 formerna af närvarande och sistnämnda grupp rader en viss analogi, som sannolikt här- 

 flyter ur en afiägsen slägtskap, hvilken dock i några fall är sa tydlig, att en liknande 

 paralellism, som råder mellan Subccesia och Ccesia, äfven här kan påvisas beträffande flera 

 former. Dock stå Subvulgata och Vulgata genuina ej på långt när i samma nära gene- 

 tiska förhållande till hvarandra som de nyssnämnda grupperna, utan här synes formerna 

 divergerat mera från hvarandra. Bland intressanta analogier inom de respektive grupperna 

 må här påpekas några. Under det att inom Subcaisia och Ccena formerna ega benägenhet till 

 reducering af stjelkbladen och hos båda innorescensfornicr med länga, rakare grenar och glest 

 kvastlik anordning af dessa äro allmänna, herrskar inom Subvulgata och Vulgata genuina 



