KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 129 



tätt och långt sågtand ade med djupare tandad till fmflikad, vanligen smal och hopdragen, 

 nedlöpande till något tvär bas, sammanträngd, låg vippa med korta m. 1. m. utstående 

 och m. 1. m. bågböjda grenar samt smala, cylindriska, m. 1. m. ljusa, gråaktigt brungröna 

 holkar, klädda af rikliga, temligen långa glandier och öfverallt spridt, i kanterna vanligen 

 rikligare stjernludd. 



En för denna form särskildt utmärkande egenskap är att holkarne äro sneda och 

 in. 1. m. vridna, derigenom att ena kanten hos flertalet af fjällen är något kortare än den 

 andra, hos fjällen på samma holk alltid på samma sida af fjällen. Ofta blir denna förkortning- 

 så stark, att holken härigenom blir ett hälft hvarf eller mera spiralvriden åt höger eller 

 venster. Oftast inträffar detta med toppholken och några af de närmast sittande. Stun- 

 dom öfvergår denna förkortning af fjällets ena sida till en så fullständig förkortning af några 

 af ena sidans fjäll, att de stundom aborteras helt och hållet, så att monströsa, åt ena sidan 

 öppna holkar med blott 2 — 3 fjäll och lika många blommor uppstå. Men äfven denna 

 abnormitet är sä ofta förhanden hos denna underart, att äfven den kan anses karaktärisera 

 densamma. Ofvan relaterade egendomlighet uppträder hos både skugg- och solformer 

 från såväl friskare som torrare mark. Bladen äro vanligen smala, men variera äfven 

 ganska breda och erhålla då ej sällan bredare, tvär eller genom ett par längre, smala, 

 bakåt- eller ntatrigtade flikar nästan pillik (men likväl hopdragen) bas. Tandningen är 

 vanligen jemn, tät och framåtrigtad, föga längre och skarpare vid basen, men blir stundom 

 djup och något ojemn och vid sjelfva basen långflikad och mera utstående, hufvudsakligast 

 på de inre bladen. Hos mindre exemplar är oftast ett, litet och smalt, nästan oskaftadt 

 eller ett större, m. 1. in. lancettlikt, skaft ad t stjelkblad utveckladt. Hos stora, kraftiga 

 exemplar, men ej sällan äfven hos spädare, utvecklas dessutom ofta på stjelkens öfre del 

 1 — 2 smärre, vanligen brakteliknande blad, af hvilka mera sällan det nedre är väl utbil- 

 dadt. Bladskaften och stundom stjelkens nedre del äro violetta eller brunaktiga, bladens 

 undersida violett och öfversidan ofta rikt mörkfläckig, isynnerhet på torr och fast mark. 



Till bladens tandning och holkarnes form och byggnad har denna form många lik- 

 heter med H. *serratifrons och torde äfven vara temligen nära beslägtad med densamma. 

 Ännu tydligare är den beslägtad med H. *prcetenerum (och H. *munduliforme), hvilka 

 den i sydöstra Sverige synes ersätta och hvilka former den torde förena med H. *subula- 

 tidens och H. *duplidens med närbeslägtade. Om //. *munduliforme påminna isynnerhet 

 individer med helbräddade blad, hvilka tillfälligtvis uppträda, der formen växer i större 

 massor. 



Anträffad i Östergötland, Vestra Husby s:n, Norrbo (H. Strömfelt); Vist s:n, Sturefors, Sundsbro, Tobo 

 och Vessentorp. på förstnämnda ställe i stora massor; Vreta s:n, Bertr; Kärna s:ti, Malmskogen (förf.): Småland, 

 Vestervik (A. \V. Lind). 



2. H. * grandidens n. subsp. 



Dahlst., Hier. exs. fase. I, n. 54, 55. 



Caulis 45 — 75 ctm. altus 1( — 2)-folius, sat robustus, inferne + dense pilosus 

 leviter stellatus, superne sparsim pilosus et sparsim — densiuscule Stella tus usque a 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 25. N:o 3. 17 



