KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 25. N:0 3. 175 



stellata\ exteriorum stria angusta tioccosa eonspieua semper notatae, oeterum pilis 

 fuscis — canescentibus brevibus — mediocribus tenuibus firmilis densis v. sat con- 

 fertia hirtae et glandulis min u tis nigris — fuscis densis — densiusculis obsitse. Ca- 

 lathium saturate luteum sat plenum — subradians. Ligulce glabrae v. intima' levis- 

 sime eiliolatae,. Stylus vivus et siecus nigricans. 



In v. |=U D. 35—40. L. m. 2,5—3 mm. 



ötmärkt af sina vanligen något styfva och fasta, blekgröna, föga håriga blad, livilka 

 temligen mycket variera till formen (oftast af äggrundt till aflång form) och vanligen äro 

 vinkligt tandade eller nästan helbrädd ade med få bakåtböjda större och bredare tänder 

 eller djupare flikar vid den vanligen snedt hjertlikt-pillika, mera sällan nedlöpande basen, 

 oftast bladlös, eller med ett större blad närmare basen försedd, temligen glatt stjelk, än 

 gles och vid, än mera hopdragen inflorescens med temligen tjocka m. 1. m. raka till svagt 

 böjda, svagt eller temligen utstående grenar, men framförallt genom korta, tjocka, brun- 

 gröna och något gråbrokiga holkar, klädda af mörka, vanligen korta, temligen täta hår och 

 fina, brunaktiga glandier, vidare genom de m. 1. m. utdraget triangulära, hos de yttre tyd- 

 ligt hos de inre vanligen endast mot spetsarne svagt eller rikligt i kanterna m. 1. m. smalt 

 stjernludna fjällen samt genom temligen täta, mörka korgar och mörka stift. Stjernluddet 

 i fjällens kanter varierar än mycket rikligt, så att holkarne få ett mycket brokigt utseende, 

 än svagare och hos den lefvande växten nästan omärkbart, i hvilket fall, isynnerhet då 

 holkarne äro mörkare, den får en rätt stor likhet med 77. * exjpallidum Norrl. med 

 hvilken den är nära beslägtad. Bladen, hvilka på skuggigare eller friskare ställen bli 

 temligen tätt och groft, trubbigt och bugtigt tandade eller (de inre) vid basen grofHikade 

 och veckade, på torrare och solöppna ställen deremot mera helbräddade och vinkliga, er- 

 inra än om dem hos //. * obliquifoUum än om dem hos H. pellucidum. Med bada 

 dessa arter är denna form utan tvifvel rätt nära beslägtad, på samma gång den till hol- 

 karnes beklädnad ansluter sig till H. * sagittatum och närstående. Bladens tandning va- 

 rierar för öfrigt på olika trakter och lokaler i hög grad. Vanligen finnes alltid några 

 breda bakåt rigtade tänder vid bladbasen. I allmänhet hafva endast de yttre bladen (för- 

 nämligast hos skuggformer) nedlöpande bas, sällan det innersta, hvilket då vanligen äger 

 fria flikar på bladskaftet; eljest tenderar bladbasen att bli hjertlik eller pillik, hvarvid den 

 än är bred än sammandragen och ofta sned. Bladens undersida är oftast violettfärgad 

 och grönaktigt glaucescent, hvarigenom likheten med H. pellucidum mången gång ännu 

 mera framträder. Oftast äro äfven skaften lifligt färgade. Vippans utbildning är mycket 

 inkonstant, hvarigenom den erinrar om H. * obliquifoUum och H. panceolum. An äro 

 grenarne långa, glesa, mera upprätta eller mera utstående och utgående på langa afstånd 

 från hvarandra, än äro de närmade intill hvarandra, mera utstående och ofta m. 1. ni. 

 böjda samt stundom, ehuru sällan, flocklikt ställda. I samband härmed blir akladiet allt 

 kortare liksom holkskaften. Vanligen äro inflorescensgrenarne temligen mångblomstriga 

 och långt, ofta ojemt öfverskjutande akladiet. Stundom äro 2 och 2 holkar nästan eller 

 helt och hållet sammanvuxna med hvarandra. I skugga är detta mycket vanligt. Här 

 bli holkarne äfven smalare oeli kantblommorna längre, hvarigenom korgen blir glesare, 



