KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLIXGAK. BAND 



25. n:o 3. 183 



En utmärkt form, tydligen hörande till samma grupp som följande former men 

 mera aflägsnad från dessa. Utmärkt af sin jemförelsevis glatta stjelk, vackert gröna, 

 något i blågrönt dragande, groft och ojemt tandade och veckade, vid den tvära eller van- 

 ligen pillika basen med oftast djupa, täta och breda, vanligen starkt bakåtrigtade flikar 

 och tänder försedda blad, sin vanligen långgreniga, rika och oftast glesa inflorescens 

 med jemförelsevis raka eller föga krökta öfverskjutande grenar, af hvilka de nedre oftast 

 äro långt aflagsnade, vanligen grönsvarta eller ganska gröna, cylindriska holkar med jem- 

 breda fjäll, klädda af mörka m. 1. m. hvitspetsade hår och glandier af olika längd och i 

 fjällens kanter med en smal strimma af tätare eller glesare stjernludd, samt gula stift. 

 Holkarne variera från något kortare och tjockare till längre och smalare. Vanligen hafva 

 fjällen, hvilka i spetsen äro något brunaktiga, isynnerhet de inre, ganska breda, m. 1. m. 

 gröna kanter och mörkare grönsvarta till grönbruna ryggar, men ej sällan bli äfven dessa 

 (på skuggigare lokaler) ganska gröna. Hos rikblom striga individer äro de öfre grenarne 

 1 stundom mycket, nästan flocklikt närmade hvarandra och mera krökta och utstående, hos 

 fåblomstriga individer äro de glest sittande rakare och upprätta. De nedre grenarne äro 

 dock vanligen hos alla långt aflagsnade och ofta utgår en fåblomstrig gren längre ned från 

 vecket af en bladlik braeté eller af ett ej sällan ntbildadt öfre, m. 1. m. stort stjelkblad, 

 hvarigenom vippan nedåt blir mera obegränsad än hos flertalet former af denna grupp. 

 Bladen utmärka sig framför dem hos andra hithörande former genom sina breda och i 

 kanten rundade och långt uddspetsade tänder och flikar samt starka veckning isynnerhet 

 vid basen, hvarigenom de påminna om dem hos H. *latilobum, med hvilken denna form 

 för öfrigt till sin genom den glesa vippan framkallade habitus är analog eller möjligen 

 beslägtad. De större flikarne och tänderna omvexla oftast med smärre uddtänder. Van- 

 ligen äro de utåt eller svagt framåtrigtade och vid basen starkt bakåtböjda, stundom t. o. m. 

 böjda, öfver mot andra sidan, så att de korsa hvarandra öfver bladskaftet. På det inre 

 rosettbladet och stjelkbladet stå tänderna mycket ofta i olika rigtningar, så att bakåtrigtade 

 tii nder utan ordning ofta omvexla med framåt- eller utåtrigtade. Isynnerhet då den pil- 

 lika basen är bred, nedlöper mellersta delen af skifvan vigglikt eller kilformigt på skaften, 

 som i allmänhet, framförallt uppåt, äro ganska vingade. Denna bildning af bladbasen är 

 isynnerhet märkbar på de inre rosettbladen och stjelkbladet och ger dem ett synnerligen 

 karakteristiskt utseende. Stjelkens bas och bladskaften äro oftast lifligt purpurfärgade. 

 Mera sällan är äfven bladens undersida färgad. 



Med afseende på släktskapsförhållandena står denna form emellan H. *lanuginosuui 

 och H. *striatulum eller H. *expallescens, af hvilka den isynnerhet till holkarnes utseende 

 liknar den andra af dessa. För öfrigt erinrar H. *margine\lum dels såsom nämdt är om 

 H. *latilobum dels ganska mycket om H. *subulatidens och torde äfven vara beslägtad 

 med dessa. 



Inom området är denna form träffad i Östergötland, Sunds s:ii; Sunds Norrgård i stora massor i steniga 

 björkbackar och gles björkskog (förf.); Wårdsbergs s:n, Wimarka (A. Jt. Dahlgren). 



Uloin området funnen i Södermanland (G. A:N Malme): Vermland (K. O. E. Stenström): Dalsland, 

 Storön i Örsjön (A. Fryxell) samt i Norge, på öarne i Kristianiafjorden, på flera ställen rikligt (förf.). 



