Efterat der i aaret 1919 var truffet en overenskomst mellem 
Bergens museums zoologiske avdeling og landets arkæologiske 
museer om at alt jordfundet skeletmateriale av dyr skulde ind- 
sendes til den ved avdelingen nyopreitede specialsamling av 
jordfundne hvirveldyrknokler, for der at bestemmes og opbe- 
vares, er der indkommet et meget betydelig materiale — over 
100 fund, hvert ofte bestaaende av et stort antal knokler —, som 
fandtes i de arkæologiske samlingers magasiner, samtidig med 
at nyutgravede knokler i hundredevis er blit indsendt. 
Gjennemgaaelsen av dette store materiale — baade gam- 
melt og nyt — har vist mig, at mens der nu til dags fra arkec- 
logisk hold anvendes en fint utarbeidet teknik ved optagelsen 
av oldsakene og en omhyggelig kartlægning, hvor fundene 
gjøres, saa lar den teknik, som anvendes ved opiagningen av 
skeletter eller dele av saadanfie og disses transport meget til- 
bake at ønske, naar materialet da ikke, som t. eks. i Ose berg:- 
graven bestaar av godt vedlikeholdte, sterke knokler. Trods 
utvilsomt anvendt omhu kommer fundene ofte frem til sam- 
lingen i sterkt beskadiget tilstand, ofte med mange friske brudd 
eller — hvad der er værre — med irreparable knusninger, som 
enten skyldes optagningen eller transporten, og som kunde ha 
været undgaat om den rette teknik var blit anvendt. 
Da det maaske ikke staar alie arkæologer klart, hvor vigtig 
et kulturhistorisk og rasehistorisk materiale vi besidder i de 
nølagtig daterte fund av husdyr eller hvirveldyr overhodet, 
kan der maaske være grund til — blot for husdyrenes ved- 
kommende — at fremhæve, at dette materiale i de senere aar 
i stigende utstrekning er blit gjenstand for undersøkelse Eu- 
ropa over, og at det allerede har git anledning til vigtige resul- 
tater baade kulturhistorisk og zoologisk set. Mens nu de fleste 
lande allerede fra eldre tid besidder samlinger av jordfundne 
husdyr — tildels endog av meget betydelig omfang, saa er — 
