46 Anathon Bjørn. 
Ganske analog maa sageteknikens utvikling ha foregaat i 
Skandinavien. Det maa derfor kunne trækkes den slutning at 
denne teknik paa de vestnorske skiferbopladser er en direkte 
arv fra benindustrien paa de ældre flintbopladser, utviklet 
videre paa det nye redskapsmateriale. Skiferen som det i 
denne forbindelse er tale om lar sig jo omtrent like let sage 
som benet. 
Sageteknikens overførelse fra ben til bløtere stensorter 
maa ha fundet sted i ganggravstid. Fra denne tid har vi for- 
uten en række skifersaker med sagespor ogsaa Vestlandsøkser, 
hvis ofte fremtrædenåe furer viser at de er tildannet ved sag- 
ning. Dette er derimot aldrig tilfældet med økser av Vespe- 
stadtype. 
Hvis man ikke opfatter saken paa denne maate vil man ha 
vanskelighet ved at forklare sageteknikens pludselige opblomst- 
ring paa vore bopladser med skiferinventar. Man kan nemlig 
ikke med Ailo anta at hele denne teknik er kommet til 
Skandinavien fra det finsk-nordrussiske omraade’), fordi den 
her er yngre end i Skandinavien. Det sees jo at den var kjendt 
i Norge i ældre stenalder, idet der fra Nøstvetbopladsen ved 
Sjølshagen i Sande foreligger et saget stenstykke’), vistnok det 
ældste eksempel paa sagning i sten, men hornfelsen og de 
øvrige haarde bergarter som man paa denne kant av vort land 
arbeidet med egnet sig ikke for en slik behandling, hvorfor 
sagetekniken her som i Danmark snart forsvinder eller bare 
holdt sig i benindustrien, hvad vi ikke har materiale til at 
kontrollere. 
1) Ailo, Die steinzeitlichen Wohnplatzfunde Finlands I, s. 57 f. — 
Det norske materiale som omtales her er nu meget større. 
*) Andr. M. Hansen, Nogen arkeologisk-geologiske bemerknin- — 
ger, II b. 1905, s. 174. 
