Indledning. 



Allerede i aarhundreder før de egentlige folkevandringer 

 hadde vore sydlige frænder staat i meget nær berøring med 

 det romerske rike. Langs rikets grænser, som til sine tider 

 snarere maa kaldes assimilationsorganer end murer mellem 

 fiendtlige folkeslag, hadde en utstrakt handel git germanerne 

 kjendskap til en helt overlegen rik og forfinet kultur, og fore- 

 stilling om uhyre rigdom. Spredte krigerske indfald og leie- 

 troppetjeneste øket denne kundskap, men gav dem ogsaa for- 

 staaelsen av det store rikes militære svakhet. Det trængtes 

 derfor bare en ydre paavirkning for at bringe hele den ger- 

 manske verden i kok, og da dette støt kom, væltet de forskjel- 

 lige germanske stammer og krigerforbund mot romerrikets 

 grænser, indtil dæmningen brast, og stormfloden skyllet ind over 

 en rik og kulturelt høitstaaende, men vergeløs befolkning. — 

 Hvad der drev germanerne, var kanske en ubestemt længsel 

 efter at faa del i den rikere kultur; men hovedsagelig maa det 

 ha været begjæret efter mere haandgripelige goder, tørsten efter 

 jord, efter guid. Naar Tacitus vet at fortælle at germanerne 

 ikke agtet kostbarheter høit, maa denne egenskap ha forsvun- 

 det rakst. Guidet, lar en historiker Teodorik si, er som en ond 

 aand. Og vi træffer da ogsaa i folkevandringstiden en vild jagt 

 efter rigdom, et blindt guldbegjær, som gang paa gang bestem- 

 mer de germanske fyrsters politik og krigsførsel. Umaadelige 

 maa da ogsaa de opdyngede folkeskatte ha været. Vandaler- 

 skatten, fortæller Prokop, var saa stor som man aldrig hadde 

 set paa ett sted. Østgoterskatten sammenstilles ved fredsunder- 

 handlinger med Italien selv, og da den endelig blir bragt til 

 Bysants, viser Justinian den stolt i al hemmelighet til utvalgte 



