4 Ivar Jørstad! | 
i 1889 offentliggjort fortegnelse over sopper som blev samlet i 
Indre Hardanger i august 1887 paa en utflugt som blev foretat 
dit av Scottish Alpine Botanical Club. Odda, Øifjord, Simodal og 
Granvin besøktes, og fra disse steder gies ialt en fortegnelse over 
31 forskjellige uredineer. I Blytts oversigt er væsentlig paa grund 
av det av Havaas indsamlede materiale, antallet for Hardanger 
øket til 52 arter. I nærværende fortegnelse opføres 120, derav 2 
nye midlertidige arter. 
Foruten det allerede nævnte foreligger der meget litet rust- 
sopmateriale fra Hardanger. Sammenlagt indskrænker det sig til 
nogen faa eksemplarer, som befinder sig i Universitetets botaniske 
samlinger og som er samlet av H. L. Sørensen (Ullensvang 1867), 
A. Blytt (Bjelland i Kvinnherred 1884), W. M. Schøyen (Øistesø 
1906), O. Dahl (Finse 1907), T. Vestergren (Varaldsøen 1907) og 
G. Samuelsson (Finse 1915). Endvidere er i statsentomologens 
aarlige beretninger (se literaturfortegnelsen) fundet endel angivel- 
ser. Disse beretninger er før 1913 forfattet av W. M. Schøyen, fra i 
og med det aar derimot av T. H. Schøyen. 
I nedenstaaende oversigt er det forsøkt at sammenstille hvad 
vi paa det nuværende tidspunkt vet om rustfloraen i Hardanger. 
Naar undtas det av Trail i 1887 indsamlede materiale har for- 
fatteren hat anledning til at undersøke det aller meste av det som 
ellers er samlet i Hardanger av rustsopper, hvilket for den langt 
overveiende del er opbevait ved Bergens Museum eller i Universi- 
tetets botaniske samlinger. Det av forfatteren indsamlede materiale 
er indlemmet i disse sidste. 
Med Hardanger forstaaes i dette arbeide de herreder som 
grupperer sig omkring Hardangerfjorden helt ut til dens munding, 
desuten ‘er Røldal tat med. Ialt blir det følgende 12 herreder: Gran- 
vin, Ulvik, Øifjord, Kinsarvik, Ullensvang, Odda, Røldal, Kvam, 
Strandebarm, Jondal, Varaldsøen og Kvinnherred. Imidlertid er 
dette omraade endnu yderst ujevnt undersøkt med hensyn paa sin 
rustflora. Bedst undersøkt er Granvin, hvor Havaas og Selland 
gjorde sine fleste fund, samt Ullensvang, hvor forfatteren mest har 
botanisert. I det store og hele kan det dog sies at Indre Hardanger 
er forholdsvis godt undersøkt, mens Ytre Hardanger lar meget 
tilbake at ønske i saa henseende. Naar undtas det av Lillefosse 
i Strandebarm indsamlede materiale foreligger i virkeligheten fra 
Ytre Hardanger bare rent spredte fund. 
